Ioan Dan

Cavalerii
1975

fiului meu
Ion Gheorghe Dan

Capitolul 1

Bătrânii valahi ştiau cândva un cântec de slavă închinat drumului care duce de la Sighişoara către Alba‑Iulia. Drum vechi cât veacurile, păstrat cu sfinţenie de băştinaşi. Harnicii soldaţi din Legiunea a Treisprezecea Gemina, ajutaţi de dacii localnici, i‑au pus primele rosturi de‑a lungul Târnavei Mari, acea doamnă graţioasă între apele Transilvaniei. Străjuite de dealuri atât pe dreapta cât şi pe stânga, apa şi drumul se încolăcesc domoale prin luncile nu prea largi, iar satele multe se strâmtorează în jurul lor, sau se ridică semeţe pe coastele repezi. Casele spoite în alb sau albastru, cu baticuri de ţiglă roşie, cu nelipsita floare de muşcată la ferestre, cu pridvoarele frumos lipite şi largi, cu grădinile folosite până la amănunt, cu şanţuri curate, peste care podiştile de lemn fac legătura spre uliţe, aduc o notă de. căldură cochetă acestor locuri binecuvântate. Troiţele, multe la cap de hotare, cioplite cu migală în lemn, sunt frumoase ca femeile despuiate. Ele nu despart gliile una de alta, ci mai degrabă sunt locuri de închinăciune şi meditaţie, sau locuri de slujbe când întârzie ploile. Obiceiuri vechi, rămase de la străbunii daci. Oraşele Sighişoara, Dumbrăveni, Mediaş şi Blaj, presărate de‑a lungul vechiului drum, au păstrat în gospodărirea migăloasă a grădinilor întregul parfum al satului, chiar dacă mândrele case şi‑au adăugat caturi îndreptate spre mărire. Aici, aerul dulce nu are uscăciunea celui de câmpie şi nici umezeala greoaie din locurile muntoase. Dealurile înalte şi‑au retras pădurile spre creste, iar lanurile cu bucate sănătoase înaintează voiniceşte până în umbra copacilor. Viile nesfârşite, cuprinse de semeţia înălţimilor, sau îmbătate de soare, se saltă într‑un picior la vreme de vară, plesnind de sănătate trufaşă. Doar toamna, când rodul greu ca sânul doicilor le oboseşte, se lasă cuminţi peste strugurii galben‑aurii, mari cât iepuroaicei fătate. Atunci, pe coastele dealurilor fiecare zi pare o sărbătoare, iar desfrâul roadelor nu mai cunoaşte margini. Pe timp de căldură, dimineţile semeţelor dealuri sunt limpezi ca dragostea de mamă. Dar seara, înălţimile picotesc ameţite de mirosna vegetaţiei, ca bătrânii pierduţi în amintirile multe. Ele domină liniştea locurilor şi tresar doar în toiul verii când ploile cad vesele, iar norii se înjură între ei şi se bat cap în cap ca berbecii. Clima blândă, apele domoale, cumpătate la mers, parcă îndoite spre meditaţie, dealurile care curg fără întrerupere în două şiruri paralele, oamenii cu gesturi calme, cu vorba molcomă, completează un tot liniştit, plin de farmec.
În dimineaţa zilei de 29 martie a anului 1599, salvele de tun făcură să tresară dealurile până departe şi multă vreme ele nu mai avură linişte. Dieta din Mediaş primi cererea de abdicare a lui Sigismund Báthory şi îl proclamă principe al Transilvaniei pe Andrei Báthory. Schimbarea petrecută între cei doi veri nu părea să aibă însemnătate decât pe plan local, dar se dovedi curând că lucrurile stăteau cu totul altfel.
Câteva ceasuri mai târziu, pe vechiul drum care duce de la Mediaş către cetatea Alba‑Iulia, se legăna domol o trăsură cu însemne princiare. La spatele ei, un şir lung de călăreţi, oşteni şi nobili, forma alaiul. Sigismund, cu faţa mai palidă ca de obicei, părea trist şi îngândurat, spre deosebire de noul principe care încerca nu fără eforturi să‑şi ascundă bucuria. Ziua era frumoasă, iar din pământul proaspăt arat se ridicau aburi în fuioare lungi.
Cei doi veri nu semănau între ei. Mai mare cu câţiva ani, Sigismund era înalt şi subţire, cu faţa măslinie, parcă bronzată. Părul căzut în plete bătea uşor spre galben, aducând feţei o strălucire aparte. Liniile moi din jurul gurii şi ochii melancolici nu arătau o fire voluntară, ci mai degrabă una aplecată către visare. Andrei se dovedea ceva mai scund, mai legat. Părul bălai, uşor ondulat, îi încadra faţa rotundă, cu mici semne de îngrăşare timpurie, cu osânză în jurul ochilor albaştri‑verzui. Mâinile grăsuţe, cu palmele ca nişte perniţe şi formele rotunde care se ghiceau sub îmbrăcămintea frumoasă te duceau cu gândul spre pictura lui Rafael. Noul principe îşi păstrase haina lungă de cardinal, măiestrit ajurată pe la poale şi tivită cu fir de aur. O cruce mare, bătută în nestemate, legată cu lanţ gros, îi ajungea până spre brâu.
— Pari îngândurat, vere, spuse cardinalul dând glasului său o notă voit aplecată spre grijă.
— Nu. Nu chiar îngândurat, răspunse fostul principe. Simt mai degrabă o apăsare pe care nu mi‑o pot explica.
— Să fie oare unele păreri de rău pentru lepădarea domniei‑voastre de tronul Transilvaniei?
Întrebarea cardinalului îl nemulţumi.
— Păreri de rău? zise ascunzându‑şi supărarea. Nu cred. Când vor apărea, nimic nu mă va opri să mă întorc aici, aşa cum ne‑a fost înţelegerea.
Auzind asemenea vorbe, Andrei nu‑şi putu înfrâna o tresărire abia vizibilă, iar pe faţa lui apăru o nuanţă de mânie. Totul fu ca o părere. Suficient însă pentru ochiul ager al lui Sigismund.
— Cred că nu te‑ai sfii să‑mi doreşti moartea dacă s‑ar întâmpla să mă întorc.
— Doamne iartă‑l! spuse cucernic Andrei. Oare se cuvine să‑i vorbeşti astfel unui slujitor al bisericii?
— O! zâmbi Sigismund cu dispreţ rău ascuns. Doar Suntem între noi, vere. De mine nu trebuie să te fereşti. Familia Báthory îşi are şi ea "podoabele" ei, ca orice familie mare. Eu sunt nehotărât şi pripit, dar îmi plac armele şi oamenii viteji. E un merit al meu că‑mi recunosc nişte cusururi. Domnia‑ta eşti lacom şi făţarnic. Nu! Nu mă întrerupe! Doar nu ne aude nimeni. În zilele noastre un mare prelat lipsit de făţărnicie ar fi ca războinicul fără arme. Eşti viclean şi nu iubeşti oamenii. Eşti tânăr, zău, chiar prea tânăr pentru atâta făţărnicie. Noi doi nu ne‑am iubit niciodată, dar am fi putut să ne respectăm. Te prefaci îndurerat ascultându‑mă, cu toate că nu e cazul. Nobila noastră familie a reuşit de minune să mă convingă a‑ţi preda scaunul principatului. Mâine plec. Peste trei zile voi fi dincolo de graniţă, iar peste o săptămână, mult prea departe pentru a‑ţi mai face griji în privinţa mea. Vei domni însă cu teama în suflet, gândindu‑te că aş putea să mă întorc şi n‑ar fi de mirare, încheie Sigismund fără să‑i treacă prin minte că din clipa aceea se afla sub ameninţarea morţii.
— Ah, vere, sunt adânc mâhnit ascultându‑ţi vorbele de ocară! zise cardinalul încercând să dea glasului său cât mai multă tristeţe.
— Ei, la naiba! se mânie Sigismund. Ţi‑aş fi acordat respect şi prietenie, dacă după asemenea vorbe de ocară m‑ai fi poftit să încrucişăm săbiile.
— Dumnezeu opreşte vărsarea de sânge, răspunse tânărul principe. Ne vom ruga, vere, pentru păcatele voastre.
— N‑am nevoie, dar te înţeleg. Domnia‑ta nu vei avea niciodată prieteni.
— Îl am pe Dumnezeu.
— Pe Dumnezeu? se miră Sigismund. Atunci de ce ai râvnit la titlul de principe? De ce mi‑ai pus toată familia pe cap? De ce nu ai rămas un simplu cardinal?
— Căile Domnului sunt mari şi minunate, iubitul nostru văr.
— Aşa e! Domnia‑ta vei ajunge departe folosind numele Domnului, sau te vei poticni curând. Eu am condus poporul Transilvaniei cu sinceritate. Domnia‑ta vii cu ipocrizie. Sunt curios până unde vei merge. Ipocrizia ajută uneori să‑i păcăleşti pe câţiva din jurul tău, însă un popor... Nu uita că eşti străin de principat. Că eşti cetăţean polon. Că numai prin bunătate şi dragoste îţi vei apropia poporul.
— Sau prin forţă şi oprelişti, zâmbi pentru prima oară cardinalul.
— Poate. Şi eu m‑am gândit uneori la forţă. De fapt, am şi avut‑o. Domniei‑tale îţi lipseşte.
— Domnul ne‑a dat în schimb alte haruri, de care nu aţi avut parte, dragă vere, spuse cardinalul mieros.
— Care?
— Fineţea şi inteligenţa.
— Ah, ah! scăpără de mânie Sigismund. Iată că începi să‑ţi dai arama pe faţă. Dacă nu ne batem azi, voi fi nevoit să te ciomăgesc în văzul oştenilor şi al nobililor din alaiul nostru.
— Te‑ai cam aprins, vere, uitând că‑i vorbeşti principelui Transilvaniei, râse batjocoritor cardinalul. Doar sângele nostru comun mă opreşte de la unele măsuri care s‑ar impune.
Sigismund îl privi uluit. Cu câteva ceasuri înainte fusese un stăpân puternic. Nimeni nu‑l silise la abdicare, chiar dacă se urziseră în jurul său asemenea planuri. Acum, se afla neputincios în faţa unei lepădături.
"Degeaba mă împăunez în fel şi chip, gândi el. Acest popă a fost numai lapte şi miere până când mi‑a luat întreaga putere din principat. Iată că ipocrizia lui m‑a păcălit de minune. Să fie oare drumul acesta mai bun?"
Vorbele cardinalului îl scuturară din gândurile acelea.
— Nu vom da curs mâniei, dragă vere, mai ales că îţi înţelegem tristeţea.
— Tristeţe? râse fostul conducător al principatului, încercând să‑şi ascundă supărarea. Nici vorbă! Ba chiar mă bucur că nu‑ţi las o moştenire prea bună. Împăratul Rudolf al doilea ar dori să anexeze Transilvania la imperiu. Să ştii că împăratul are mâinile lungi. Ai să le simţi cât de curând. Pe mine m‑a însurat cu Maria‑Cristina, ruda lor apropiată şi cocota numărul unu a imperiului, fără a mă putea împotrivi. Abia acum am scăpat de ea, prin cedarea tronului Transilvaniei. Polonia, cu nobila noastră familie care te‑a recomandat atât de călduros, urmăreşte să‑şi întindă stăpânirea peste noi, până la Dunăre. Turcii pregătesc oştire pentru ocuparea Transilvaniei înaintea polonilor. Tătarii sunt greu de oprit când se pornesc flămânzi prin aceste părţi. Populaţia cea mare a principatului o formează valahii, pe care îi ţinem destul de greu în iobăgie. Până şi ungurii iobagi s‑au mişcat spre răzvrătire. Saşii nu ne privesc binevoitori. Secuii au sărăcit cu totul. Nobilii sunt dezbinaţi. Mulţi dintre ei râvnesc la tronul principatului. Chiar şi iubitul nostru unchi Bocskai. Mihai‑vodă, domnul Ţării Româneşti, e vasalul nostru. Un vasal primejdios. Lângă el te simţi mic şi neînsemnat. Acest Mihai‑vodă e omul pe care îl urăsc şi‑l invidiez din toată inima. În luptele cu turcii şi tătarii şi‑a câştigat atâta faimă încât strălucirea noastră a pălit cu totul. De multe ori m‑am gândit că numele nostru ar fi căpătat mai multă fală dacă am fi luptat personal sub steagurile lui.
— Şi ce te‑a oprit? întrebă ironic Andrei.
Sigismund simţi ironia cardinalului, dar trecu peste ea, dornic să‑şi lămurească nişte gânduri mai vechi.
— Un singur lucru m‑a oprit. Mihai‑vodă e ca un copac uriaş. El prinde toată arşiţa soarelui. Sub coroana unui astfel de copac ar fi pătruns destul de rar câte o rază de lumină pentru mine.
— Ah, drace, Doamne iartă‑mă! se înfurie cardinalul. Au ajuns cei din familia Báthory să‑l invidieze pe un biet nespălat? Cine e acest Mălai‑mare? Un golan. O biată pramatie...
— Poate, îl întrerupse gânditor Sigismund. Ai să te loveşti de acest Mălai‑mare. Ai să‑ţi rupi dinţii în coaja lui.
— Mai vedem noi, răspunse cu dispreţ noul principe. Domnia noastră va începe cu alungarea acestui Mălai‑mare, iar Ţara Românească va întregi stăpânirea Báthorylor.
— Sau invers, râse fostul principe. Cu toată viclenia domniei‑tale, îţi vor lipsi nişte prieteni şi un cancelar ca regretatul Iojica. Poate n‑ar strica să faci alianţă cu turcii. Acum sunt mai siguri decât împăratul Rudolf. Familia noastră te‑a adus pentru asta?
— Ne vom ruga Domnului să ne lumineze calea, zise Andrei cu prefăcută evlavie, evitând să‑şi dezvăluie gândurile.
— Te va îndemna oare Dumnezeu spre legături cu păgânii? iscodi ironic Sigismund.
— Ne vom ruga, domnule, ne vom ruga, se închise şi mai mult în sine Andrei.
— Roagă‑te, vere! Eu nu sunt atât de evlavios dar m‑aş fi rugat dacă mi‑ar fi dăruit nişte prieteni ca aceia de care se bucură Mihai‑vodă. Cu ei alături nu aş fi renunţat la tronul principatului.
— Vorbă să fie! Am auzit despre aceşti lotri la curtea din Polonia. Nişte neisprăviţi fără avere, fără nume, care ştiu să ţină în mâini o sabie sau un pistol. Ei bine, din aceştia sunt cu nemiluita oriunde.
— Ia seama, sfinţia‑ta! râse fostul principe. Acei neisprăviţi îţi vor ieşi mereu în cale şi îţi vor zădărnici planurile când nu le vor fi pe plac. Chiar în clipa de faţă s‑ar putea să fie prin apropiere, gata să‑ţi ghicească cele mai tainice gânduri. Ei lovesc iute şi fără greşeală, apoi dispar de parcă îi înghite pământul. Prin ei, Mihai‑vodă e cel mai informat conducător din această parte a Europei. Despre schimbarea din principatul Transilvaniei turcii vor afla peste două săptămâni. Împăratul Rudolf, peste zece zile. Moldovenii peste trei. Braşovenii, care sunt atât de aproape, peste două. Dar domnul Ţării Româneşti va şti în noaptea aceasta, înainte de a se face ziuă.
— Cine sunt acei prieteni ai lui Mihai‑vodă? se interesă cardinalul îngândurat.
— Primul şi cel mai de seamă ar fi domnul Cae Indru. Un tânăr înalt şi frumos, cu ochii parcă adormiţi. Cu mişcările moi ca de pisică aflată la pândă. Armele lui sunt şapte cuţite pe care le poartă la brâu într‑o centură de piele. Când se află printre duşmani, aruncă atât de iute cuţitele şi atât de fără greş încât ai crede că are ceva haruri diavoleşti. Uneori, adaugă la armele sale o sabie sau o spadă. În această parte a Europei nu cred să găseşti un spadasin mai bun. În pădure adulmecă urma duşmanului mai bine decât lupul flămând. Iar şiretenia lui face cât toate celelalte haruri la un loc. Domnul Costache Caravană poate să aibă patruzeci sau cincizeci, sau numai treizeci de ani. La înfăţişare seamănă cu un sac plin de grăunţe, aşezat pe două buturugi. În luptă e sprinten ca un fulger. Pistoalele lui rar bat alături de ţintă. Călăreşte o gloabă de armăsar cum n‑am văzut altul mai slut. Căpitanul Király povesteşte că în luptele de la Giurgiu, domnul Caravană căzuse din şa sub loviturile turcilor. Zambilica, armăsarul său, s‑a ridicat în două picioare şi a scos nişte răgete ce nu erau de cal, speriind animalele duşmanilor. Apoi l‑a prins pe stăpân cu dinţii şi l‑a târât într‑un loc ferit de primejdie. Chirilă Zece Cuţite e un tânăr cu faţa veşnic aspră. Armele lui sunt zece cuţite. Le aruncă departe, iar cei care îl cunosc nu‑şi amintesc să‑l fi văzut greşind o ţintă. Ducu cel Iute seamănă mai degrabă cu o fată sfioasă. Când scoate sabia, roşeşte ca tânărul novice aflat la prima întâlnire de dragoste. Sub sabia lui au căzut răpuşi marii spadasini Bindácz şi Roco Perisini. Lor li s‑au alăturat Petrache cel Mic, un ochitor fără pereche în lupta cu pistolul, Niţă Praştie, un lungan tăcut, cu mâna ageră şi grea, Sile Adormitu, părintele Grasa, vechi şi cunoscut spadasin din Apus, Tufănel‑fiul, Toroipan, Găluşcă şi Ciripoi‑fiul. Adunaţi laolaltă, valorează cât o oştire. În luptele cu turcii şi tătarii, i‑au adus domnului Ţării Româneşti multe foloase. Iar secretele curţii noastre au ajuns de multe ori la ei. Pe capetele lor au pus preţ în aur mulţi dintre duşmanii lui Mihai‑vodă. Însă — fără folos. Aceşti cavaleri ştiu să se ascundă şi să apară când te aştepţi mai puţin.
— Sunt cumva lotrii care te‑au răpit din cetatea Alba‑Iulia?
— Chiar ei, se înveseli Sigismund. Iar dacă ar fi vrut să‑i facă acelaşi neajuns marelui sultan al turcilor, nu văd cine i‑ar fi oprit.
— Ah, ah! râse principele batjocoritor. De când ar venit în principatul Transilvaniei am auzit mereu vorbindu‑se despre Mihai‑vodă şi despre cei care îl slujesc. Parcă toată lumea s‑a prostit şi nu mai are ce discuta. Nu cred nimic din toată faima care s~a adunat în jurul lor.

Frumoasa trăsură lăsă în urmă Blajul, trecu peste podul de lemn dincolo de Târnava Mică, apoi caii se opintiră pe drumul ce urcă în pantă mare pe sub dealul numit de localnici Hula Blajului. Un deal înalt, semeţ, asemenea unui munte. Pădurea bătrână ce‑i ascundea coama se continua pe dealurile în lanţ spre Crăciunelul‑de‑jos, Bucerdea grânoasă, Cisteiul românesc şi Căpud, făcându‑se una până la malurile Mureşului. Sus către creastă, adăpostit sub coroanele copacilor mari, un călăreţ urmări multă vreme cu privirea drumul trăsurii princiare. Era un bărbat înalt, cu faţa limpede, frumoasă, parcă dăltuită, cu ochii molateci, uşor adormiţi, cu umerii largi şi braţele puternice, încheiate ca din greşeală cu palme şi degete delicate ca ale femeilor. Îmbrăcămintea lui complet neagră, ca şi pelerina, căpăta oarecare căldură de la albul imaculat al cămăşii. "Hai, Vânt Sălbatec! se adresă armăsarului. Am văzut destul."
Cal şi călăreţ se mistuiră printre copacii mari, urmând aceeaşi direcţie cu trăsura princiară. Omul era Cae Indru.
Cu puţin înainte de asfinţitul soarelui, trăsura ajunse în curtea faimosului palat princiar din Alba‑Iulia. Cei doi se despărţiră fără păreri de rău. Sigismund îi aminti vărului că se va întoarce curând. Cardinalul făcu un semn de binecuvântare asupra lui, blestemându‑l în gând, în tirnp ce frumoasa‑i faţă exprima o mare blândeţe. Noul principe se grăbi spre apartamentele îndelung pregătite de puzderia slujitorilor. Acolo îşi lepădă ţinuta de drum pentru una cu multe bijuterii.
Când intră în sala tronului, mulţimea de curteni îl privi îngândurată, încercând să‑i ghicească măcar o parte din intenţii. Dar tânărul principe ţinu o cuvântare scurtă, amestecată cu multe citate din Biblie, astfel că floarea nobilimii transilvănene se risipi către casă mai îngândurată ca oricând.
Rămas în cabinetul de lucru cu noul cancelar Naprágy şi consilierul Toma Ciomârtan, principele dori să înceapă lucrările de politică ale principatului chiar din prima zi de domnie.
— Iată, domnilor, spuse uşor afectat, a venit vremea să‑i dăm Transilvaniei orientarea care i se cuvine. Timpul nu ne îngăduie să facem amânări. Domnule Naprágy, purtăm amândoi haina bisericească. Domnia‑ta eşti episcop. Eu — cardinal. Nimic din ce nu‑i place lui Dumnezeu nu se va întâmpla sub această nouă domnie. Dar, tot aşa, nimic din gândurile noastre nu trebuie să ajungă în afara acestui cabinet, fără voia mea. Aranjamentele politice se pregătesc în taină şi cu multă chibzuială. Domnule Ciomârtan, se întoarse către voinicul consilier, eşti un supus bun şi înţelept. Ne‑ai fost recomandat cu multă căldură. Sfaturile domniei‑tale vor găsi preţuire în faţa noastră. Prin slaba cârmuire a vărului Sigismund, pe care îl iubim din toată inima, această provincie nu are o situaţie prea bună. Până când se vor limpezi apele, vom duce tratative cu turcii. Iată scrisoarea de prietenie către Constantinopol. Semneaz‑o, domnule cancelar!
Naprágy tresări violent. Faţa lui răvăşită de timp se încreţi brusc, asemenea unei pungi goale.
— Dar nu eu trebuie să semnez această scrisoare, ci principele Transilvaniei.
— Semnează, Naprágy! Ne‑am gândit noi la toate.
— Nu! În felul acesta nu cred să ne înţelegem.
— O, dragul meu! zâmbi Andrei ascunzându‑şi mânia. Sper să ajungi un mare diplomat sub îndrumarea noastră. Domnia‑ta eşti inteligent, dar îţi lipseşte fineţea. Numai aşa se explică actul necugetat pe care l‑ai făcut acum un an. E vorba despre răscoala iobagilor unguri, condusă din umbră de domnia‑ta. Dovezile ne‑ar îndreptăţi să te trimitem la spânzurătoare. Ne opresc însă câteva lucruri. Cel mai important dintre ele constă în convingerea noastră că nu ai urmărit eliberarea iobagilor ci, cum e şi firesc, doar tronul principatului. Apoi, Biblia ne învaţă să iertăm greşelile altora. Şi, în sfârşit, eşti omul de care am nevoie să mă slujească. Pentru vechile greşeli ale domniei‑tale, ne vom ruga, domnule Naprágy.
Ameninţarea din vorbele principelui îl năuci dintr‑o dată pe cancelar. Dar Naprágy nu era unul dintre cei mai slabi oameni. Îşi reveni la fel de iute şi încercă să înlăture pericolul cu ajutorul iscusinţei.
— Măria‑ta, spuse umil, nu văd necesitatea semnăturii noastre pe un act atât de însemnat. Numai ilustrul vostru nume îi poate da strălucirea cuvenită.
— Ei, aşa parcă ne mai înţelegem, răspunse principele plăcut impresionat de umilinţa cancelarului. Drumul până la Constantinopol e lung. Dacă această scrisoare ar ajunge din greşeală la Praga, adică în mâinile împăratului, aş fi învinovăţit de trădarea creştinilor. Semnătura domniei‑tale îmi deschide o portiţă.
— Iar mie, perspectiva de a rămâne fără căpăţână, îl întrerupse furios Naprágy.
— Nu, nu, dragul meu! Vei trăi sănătos atâta vreme cât te afli sub înalta noastră protecţie.
— Dar turcii nu vor lua în seamă o solie trimisă de mine.
— O vor lua. O vor lua, să n‑ai nici o grijă. Abia după ce voi primi firman de domnie de la ei, mă vor socoti principe al Transilvaniei. Iar faptul că nu am semnat acest act de legătură, îi va convinge de modestia noastră. Semnează, dragă Naprágy!
— Dacă această scrisoare nu va ajunge la turci, îmi iese nume de trădător.
— Oare cine a fost hulit mai mult decât Crist? zâmbi principele.
Naprágy semnă, în timp ce broboane mari îi apărură pe faţa lungă şi uscată.
"Ce lepădătură! gândi Toma Ciomârtan. Îi pune laţul de gât nărodului de episcop. Cu mine nu‑i va merge."
— Acum, a doua scrisoare, domnule cancelar, zise cu blândeţe Andrei. E adresată împăratului Rudolf, căruia îi cerem să ne recunoască în postura de principe al Transilvaniei şi să ne asigure sprijin împotriva turcilor.
Naprágy îşi mângâie părul cărunt şi semnă, cuprins de un tremur nervos.
— A treia scrisoare va pleca la curtea din Polonia. Prin ea îl anunţăm pe rege că vom intra cât de curând sub suzeranitatea sa. Hatmanul Zamoyski să pregătească oşti lângă Zim, unde să aştepte semnalul nostru pentru ocuparea Moldovei, Transilvaniei şi Ţării Româneşti. Semnează, sfinţia‑ta! Ieremia Movilă e vasalul nostru. Lui îi poruncim să pregătească oşti împotriva lui Mihai‑vodă şi‑l asigurăm că Simion Movilă, fratele său, va domni în Ţara Românească. Semnează, domnule cancelar! În Ţara Românească vom domni noi, dar e bine să se bată alţii pentru scopurile noastre. Asta se cheamă fineţe diplomatică, dragă Naprágy. A cincea scrisoare e adresată lui Mihai‑vodă. Pe el îl poftim să părăsească definitiv scaunul de domnie şi chiar ţara. Domnule Ciomârtan, zâmbi principele satisfăcut, ai fost unul dintre secretarii faimosului cancelar Iojica. Te preţuim fiindcă ai un cu‑vânt greu printre valahii iobagi, care formează marea populaţie a principatului. Mâine în zori să înceapă a se pune hârtii pe la răspântii de drumuri, să se afle că renumiţii lotri Cae Indru, Costache Caravană, Ducu cel Iute şi Chirilă Zece Cuţite au fost puşi sub urmărirea noastră. Pentru prinderea lor oferim opt sute de ducaţi. Adică, o mică avere. Te vei ocupa personal de această problemă, dragul meu Ciomârtan! Iar prinderea lor va însemna primul act de loialitate faţă de noi.
"Acest popă e nebun de‑a binelea, gândi consilierul înclinându‑se plin de respect. Iţele pe care le încurcă prin cele cinci scrisori vor aduce multe necazuri principatului. Acum l‑aş fi preferat pe Sigismund, cu toate cusururile sale. El avea măcar un dram de sinceritate. Cardinalul e ca o viperă căreia te bucuri să‑i zdrobeşti căpăţâna chiar dacă nu te atacă direct."
După plecarea celor doi, principele primi un vizitator neobişnuit la palat sub vechea conducere. Era un călugăr voinic, a cărui faţă ascuţită aducea cu un plisc de şoim. Umerii lui mari se ghiceau rotunzi sub rasa bine strânsă pe corp.
— Domnul cu tine, Zablije! spuse principele întinzându‑i mâna pentru sărutul protocolar. Cum stai cu sănătatea?
— Măria‑ta, răspunse călugărul sfios, la cei patruzeci de ani petrecuţi în harul Domnului, mă simt ca un flăcău. Iar lucrările ce le vom face în slujba măriei‑tale nu vor fi mai slabe ca altădată.
— Câţi oameni ai adus?
— Patru.
— Cam puţini.
— Puţini, dar buni şi siguri.
— Ascultă, Zablije! zâmbi cardinalul. Ce‑ai zice dacă ţi‑aş dărui cinci sute de ducaţi?
— Numai ai mei? se sperie călugărul.
— Numai.
— Cu asemenea avere m‑aş retrage undeva să trăiesc liniştit, în posturi şi rugăciuni, până la adânci bătrâneţe. Dar suma e prea mare ca să nu‑mi ceri un lucru peste măsură de primejdios.
— Mântuitorul nostru a trecut prin multe primejdii, fără a i se promite cinci sute de ducaţi, dragul meu Zablije.
— Adevărat, măria‑ta! Dar el era un sfânt, iar eu un biet călugăr care se teme pentru viaţa lui.
Apoi, văzând un licăr de mânie în ochii cardinalului, continuă:
— Însă, oricum ar fi, pentru voi sunt gata oricând să‑mi dau viaţa.
— Atunci, înseamnă că m‑ai putea sluji chiar fără plată, observă cardinalul ironic.
— Nu, măria‑ta! se împotrivi călugărul. Fiecare trebuie să mănânce de acolo de unde aleargă. Dacă se nimereşte să mănânce bine, va alerga totdeauna, repede şi cu spor.
— Mda! Aşa e! Mi‑ai fost de mare folos în Polonia. Îmi vei fi şi aici, unde ne aflăm printre străini. Dacă eu o duc bine, îţi va fi bine şi ţie. Îl cunoşti la înfăţişare pe vărul nostru Sigismund?
— Fără greşeală.
Cardinalul îşi încrucişă braţele şi păru trist. Zablije îşi înfrână o tresărire de groază, cunoscându‑i gesturile dinaintea unei hotărâri necurate.
— Vărul nostru ne va părăsi pentru totdeauna, spre marea noastră părere de rău, zise Andrei abia auzit. Va ieşi mâine pe la ceasurile zece prin poarta de nord şi va apuca drumul care duce în Munţii Apuseni. Până la Câmpeni îl vor însoţi şapte slujitori. Acolo îl aşteaptă peste o sută de oameni cu aur şi cu bagaje multe. Ei bine, pentru izbăvirea sufletului său păcătos, vărul nostru nu trebuie să ajungă viu la Câmpeni.
— Vărul vostru? se albi la faţă călugărul.
— E voia lui Dumnezeu, spuse atât de blând cardinalul încât Zablije se strânse ca sub ameninţarea călăului.
Observându‑i groaza, principele continuă la fel de blând:
— E ultima ta încercare, dragă Zablije. După această lucrare eşti liber să pleci şi să trăieşti după cum ţi‑ai dorit.
— Nu, nu, măria‑ta! se apără călugărul cu înverşunarea stârnită de frică. Familia voastră e numeroasă şi puternică. Mă va dibăci şi voi ajunge sub toporul călăului.
— Zablije! strigă principele cu asprime. Crezi că te‑am chemat să stăm la tocmeală?
— Chiar aşa, Doamne! se hotărî brusc ciudatul călugăr. Când voi primi ducaţii care mi se cuvin?
— Ca de obicei, după ce se va petrece lucrarea, zâmbi cardinalul uşurat.
— Va fi greu. Cinci bieţi călugări împotriva a opt bărbaţi obişnuiţi cu armele nu răzbesc totdeauna.
— Ştiu, părinte Zablije. Dar unde nu ajunge puterea, folosim alte haruri. Am fost de câteva ori împreună pe Valea Ampoiului. Pe drumul care duce în inima munţilor. Îţi aminteşti locul nostru de popas lângă Stânca Diavolului?
— Cu ochii închişi, măria‑ta.
— Asta e bine! în locul acela apele Ampoiului se strâng sugrumate de puterea stâncilor. În dreapta, pereţii sunt înalţi cât muntele. În stânga, ei nu trec de şapte‑opt stânjeni. Pe sub peretele din stânga se strâmtorează o cărare între apă şi stânci. Pe cărarea aceea vor trece drumeţii noştri. Tu şi oamenii tăi veţi sta culcaţi pe stâncile din stânga. Pricepi?
— Da, se lumină Zablije. Vom avea fiecare câte două pistoale. Cinci oameni cu zece focuri ar trebui să fie orbi, dacă n‑ar nimeri o ţintă atât de apropiată.
— Întocmai, cuvioşia‑ta! Peretele se continuă înalt înainte şi în spate pe cel puţin două mii de paşi. Iată deci că veţi avea timp destul să vă mistuiţi prin păduri departe de locul acela, iar slujitorii, neputincioşi în faţa stâncilor drepte, vor crede că au fost atacaţi de banda faimosului Kunzli, sau de acei aventurieri care cutreieră ţara aurului cu gânduri de jaf. Sau vom răspândi vestea că vărul nostru a fost atacat de oamenii lui Mihai‑vodă. Cu ani în urmă, tot la Stânca Diavolului, oamenii acestuia l‑au păgubit de nişte aur pe Sigismund.
— Aşa vom face, măria‑ta. În zori, pornim călări pentru a avea asupra lor un avans de câteva ceasuri.
— Domnul cu tine! încheie discuţia cardinalul. Şi încă ceva: dacă oamenii tăi vor încerca o trădare, avem destulă putere să‑i găsim şi în gaură de şarpe.
Zablije se înclină adânc, ştiind că ameninţarea nu era adresată oamenilor, ci lui.

*

Când se lumină de ziuă, ieşiră prin poarta de sud a cetăţii Alba‑Iulia cinci călugări cu bagaje multe, înghesuite în desagii mari aşezaţi pe cai dinaintea lor. Nişte bieţi călugări cu hainele ponosite, cu încălţările vechi, rupte ici‑colo, aşa cum se cuvenea unor umile feţe bisericeşti care nu puneau preţ pe lucrurile bune mai mult din sărăcie decât dintr‑o pornire firească. După feţele spăşite, după desagii peticiţi şi, mai ales, după rasele lor grosolane, decolorate de atâta purtat, cinstiţii călugări arătau cam pricăjiţi. Doar un ochi atent, ager, ar fi remarcat, poate, caii celor cinci. Nişte cai frumoşi, hrăniţi bine, mult prea de preţ pentru cinstitele feţe. Ochiul acela se nimeri să fie al domnului Costache Caravană, aflat ascuns după nişte tufe mari, nu departe de drumul care duce către Mureş. Posesorul ochilor ageri şi curioşi semăna uimitor cu un dovleac aşezat în cumpănă pe cal. Arătarea de sub el se dovedea o sluţenie rar întâlnită prin acele părţi. Călăreţul nu se putea mândri cu o statură înaltă, dar pântecul său cât o paporniţă plină îi dădea o oarecare notă de greutate. Nasul cârn, obrajii plini şi fragezi ca un fund de copil, iar ochii niţel bolboşaţi îi dădeau parcă un aer mirat. Spre deosebire de stăpân, armăsarul se bucura de toate harurile unui animal evlavios, aplecat spre posturi lungi, sau spre ajunări din cele mai severe. Trupul arăta ca o covată pusă pe pirostrii. Botul prea îngust pentru un animal obişnuit, urechile prea mari chiar la un măgar de rasă, mustăţile lungi şi rare ca la patriarhi, smocurile de păr care îi atârnau sub guşă ca rufele pe frânghie îi completau partea dinainte, împlinind un tot măreţ în nemaipomenita lui sluţenie. Iar dacă stăpânul îl botezase pe armăsar cam şugubăţ, Zambilica, faţă de atâtea haruri numele nu mai avea nici o importanţă.
Asemenea pereche, aflată în zori la cel mult un sfert de ceas călare de Alba‑Iulia, nu ar fi mirat pe nimeni dacă cei doi s‑ar fi dovedit localnici. Dar aşa cum şedeau ascunşi după tufe, ori se fereau de eventualii trecători, ori pândeau pe cineva. Sau poate că amândouă presupunerile îşi aveau rostul lor.
Când cei cinci călugări se depărtară o bună bucată de drum, Costache Caravană alunecă din şaua Zambilicăi, se apropie de nişte mărăcini uscaţi, gata pentru a fi aprinşi, scoase amnarul şi dădu foc celor câtorva paie pregătite din timp. Focul se înteţi curând, iar fumul era tocmai bun să fie văzut de la o anumită distanţă. Numără apoi zece paşi de la foc, puse un băţ scurt pe pământ şi unul mai lung, în cruce peste primul. După aceea se săltă sprinten în şaua calului. Mult prea sprinten pentru conformaţia corpului său.
— Află, Zambilico, îi zise armăsarului, că în asemenea vremuri dacă n‑ai ochiul ager, o duci greu. I‑ai văzut pe preacinstiţii călugări de adineauri? Ce să‑i vezi? Tu dormi d‑a‑npicioarelea. Eu trebuie să am grijă de toate. Mă mir că nu ţi‑a venit cheful să te port eu în spinare. Dar să nu ne certăm de dimineaţă că ne merge prost toată ziua. Cu asemenea cai nu umblă nişte umili slujitori ai bisericii. Ca să nu mai vorbim despre chipurile lor care te îndeamnă mai degrabă să‑ţi asiguri pistoalele decât să te închini. Drace! Ia uite că s‑au abătut din drum. O iau peste câmp. Măi să fie! După noua direcţie ai zice că dau ocol pe dreapta şi se duc spre Măgura Vulpii. Adică pe drumul care duce la Valea Ampoiului. Dar în cazul acesta nu înţeleg ocolul. Ar fi putut ieşi din Alba‑Iulia prin poarta de nord. Tu ce părere ai, Zambilico? Taci? Află că te faci de râs. Până şi o găină ar pricepe. Călugării nu au folosit poarta de nord fiindcă doresc să nu le ştie nimeni drumul către Munţii Apuseni. Pe şalvarii lui Mohamed, dacă nu o fi aşa! E ceva necurat la mijloc. Sau duc o solie şi atunci sunt oamenii pe care nu trebuie să‑i scăpăm din ochi, sau fac o trebuşoară nu tocmai curată, în slujba unor mărimi. Cum noi amândoi suntem nişte firi tare curioase, nu văd nici un motiv bun să ne oprească a le ghici gândurile. Prietenii Cae Indru, Ducu şi Chirilă păzesc celelalte porţi ale cetăţii. Trebuia să aflăm orice mişcare a noului principe. Numai aşa Ţara Românească va fi ferită de primejdii. Ai priceput? Ei, uite că am ajuns la locul unde au părăsit drumul. Ia să le mai las eu un semn prietenilor noştri.
Zicând acestea, Caravană alunecă de pe Zambilica şi se apropie de un copac tânăr. Îl rupse în două şi‑l lăsă atârnat cu crengile spre pământ. Numără apoi zece paşi de la copac, puse un băţ scurt pe iarba măruntă, iar peste el unul mai lung, orientat spre urmele călăreţilor. Calul întoarse botul într‑o parte, foarte atent la preparativele stăpânului.
Dar nu numai Zambilica era atent. Aflat la pândă în dreptul porţii dinspre Teiuş, Cae Indru văzu fumul focului aprins de Costache. Vânt Sălbatec, frumosul său armăsar, se înfrupta lacom din iarba umedă, plină de sănătate, aflată din belşug pe fundul unui pârâu secat şi nu prea adânc. Pe muchea pârâului se aprinse curând un foc vesel. Când fumul începu să se înalţe frumos, Cae numără zece paşi de la foc şi puse două beţe în cruce. Apoi încălecă şi porni vijelios spre focul domnului Caravană. Dar nu se opri acolo decât pentru a căuta semnul lăsat de prietenul său. Băţul cel lung îi arătă direcţia în care pornise Caravană. După ce trecu de copacul cel rupt, sări din şa, atent la urmele cailor. "Acestea sunt potcoavele Zambilichii, gândi el. Călcătura lui aruncată uşor în lături se deosebeşte de a oricărui cal. Înaintea lui Costache sunt cinci cai. Nişte cai puternici, bine hrăniţi, după cum arată călcăturile picioarelor din spate. Caii buni se lasă din vreme în vreme pe picioarele dindărăt, gata să le ridice pe cele din faţă. Pe cei slabi şi fără putere îi ghiceşti după urmele mai slabe din spate şi mai adânci înainte. Dar nu sunt cai de oşteni. Caii oştenilor au călcăturile mai egale."
Ciudaţii călugări părăsiră câmpul. Caii lor sprinteni intrară într‑o pădure cu copacii rari. Călăreţul din frunte, adică sfinţia‑sa părintele Zablije, făcu un ocol printre copaci, iar ceilalţi îl urmară miraţi de asemenea schimbare. Zablije porunci să se strângă bagajele laolaltă. Voluminoşii desagi erau plini cu şomoioage de câlţi. Mirarea celor patru călugări crescu şi mai mult când îl văzură pe conducătorul lor umblând cu amnarul şi cremenea sub desagi. Focul mistui repede acele bagaje fără noimă la prima vedere.
— Aşa! spuse Zablije satisfăcut. Am plecat din Alba‑Iulia cu bagaje multe, cum se cuvine unor bieţi călugări care trăiesc departe de păcatele cetăţilor. Bagajele au fost pentru ochii lumii. Fără ele vom călători mai uşor. E voia Domnului să facem chiar azi o lucrare din cele mai frumoase. După asta veţi primi fiecare câte cincizeci de ducaţi.
Cuvioşii călugări ciuliră urechile auzind despre atâta bănet. La o sumă atât de mare nu se gândiseră nici chiar în visările lor cele mai năstruşnice. Zablije îi privi cu multă bunătate, cugetând fără patimă:
"După ce îl vom răpune pe Sigismund Báthory, am să‑i omor pe rând. N‑am eu nevoie de asemenea martori."
Spre amiază, călăreţii părăsiră Ampoiul şi se avântară pe o coastă cu pădurea destul de rară, iar după o jumătate de ceas opriră caii printre brazii înalţi. Se aflau lângă Stânca Diavolului. Strâns între pereţii de piatră ai munţilor, Ampoiul şi‑a transformat albia într‑un uluc şlefuit până la amănunt. În lungul ulucului apa cântă copilăros de subţire, dar la bulboane îşi dovedeşte puterea printr‑un ţipăt fără sfârşit.
Părintele Zablije se dovedi un om precaut, obişnuit cu treburi de soiul acela. Îşi lăsă ortacii să se odihnească şi porni să cerceteze împrejurimile. În spatele lor, la cel mult cincisprezece paşi, începea un mărăciniş printre care se amestecau vrejii de smeură abia muguriţi. Dincolo de mărăciniş locul cobora în pantă moale, apoi începea să urce fără întrerupere. Abătându‑se puţin înspre dreapta, găsi un loc potrivit pentru priponirea cailor.
— Iată, sfinţiile‑voastre, grăi Zablije satisfăcut, aici vom face din voia Domnului acea lucrare frumoasă despre care v‑am pomenit. Peste câteva ceasuri va trece pe cărarea de sub noi un boier mare dimpreună cu şapte slujitori. Aveţi fiecare câte două pistoale.
— Cam prea mulţi, observă unul dintre ei.
Zablije zâmbi cu bunătate, dar vocea îi era aspră când îi răspunse.
— Acesta e marele tău păcat, frate Clement. Vorbeşti când nu trebuie. Cred că numai unele ajunări şi rugăciuni te vor vindeca de un atât de grav neajuns.
— O, sfinţia‑ta! răspunse cu năduf cel mustrat. Ştiu că limbuţia nu se află printre harurile cereşti. Am încercat în fel şi chip să merg pe calea cea bună. De zece ani port în sân o labă a sfântului Antonio cel tăcut. I‑am câştigat‑o la rişcă unui cuvios călugăr care slujea în mănăstirea Strahov din Praga. Dar de multă vreme mă gândesc şi mă socot că s‑ar putea să fie o imitaţie. Adică, să fi aparţinut unui păcătos oarecare. Dacă mai trec pe la Praga, am să‑i răsucesc bunătatea de gât cinstitului călugăr.
— S‑ar putea să fie falsă, zise Zablije gânditor. Când vom prinde răgaz de odihnă, o vom cerceta împreună. Poate facem schimb. Eu port la mine o broască uscată. Broasca e adusă de la Lacul Minunilor. Îţi dau broasca şi o jumătate din spinarea sfântului Samuel cel Slăbănog.
— O broască?
— Ei, da! Ce te miri? Ţi‑am zis că e din Lacul Minunilor. Când apuc să mă cherchelesc, păcătuind cu darul necurat al băuturii, broasca începe să cânte. La chestii d‑astea e dată dracului, Doamne iartă‑mă!
— Ah, ah! se lumină Clement. Atunci, facem schimbul, sfinţia‑ta.
— Mai vorbim noi. Acum e bine să tăinuim despre ce ne interesează. Cu slujitorii boierului nu avem nimic. Iar despre o urmărire din partea lor nici nu poate fi vorba. Ar trebui să alerge mult înainte sau îndărăt până să găsească un loc bun de urcat aici. Deci, pistoalele noastre vor fi îndreptate numai asupra boierului. După cum vedeţi, pe cărare nu pot merge doi călăreţi alături. Aşa că va fi timp destul să vi‑l arăt pe omul nostru. Sper să fiu mulţumit de voi.
Călugării aprobară smeriţi. Zările erau limpezi ca ochii pruncului abia înţărcat. Mirosna de brazi, uşor amăruie, înviora aerul. Pădurile de răşinoase din dreapta şi din stânga Ampoiului se ridicau semeţe şi tăcute până pe crestele mari. Tăcerea din lumea aurului se dovedea nefiresc de adâncă. Dar călugării se aflau abia pe graniţa locurilor bogate în metalul atât de preţios.

În timp ce sfinţiile‑lor pândeau trecerea lui Sigismund Báthory, Costache Caravană se ţinea pe pârtia de urme. Zambilica, ofensat de tăcerea călăreţului, călca fără tragere de inimă. Ghicindu‑i supărarea, Costache începu să sporovăiască uşor la urechile slutului armăsar, iar Zambilica se învioră dintr‑o dată. Din vreme în vreme, singuratecul călător aluneca de pe cal şi lăsa unele semne tainice pentru prieteni. Când poposi la Măgura Vulpii, tolănit în iarba grasă de atâta sănătate, auzi zgomot slab în spatele său. Apucă pistolul cu un gest fulgerător şi se rostogoli într‑o parte, dar dintre copaci îşi făcu apariţia Cae Indru.
— Era chiar timpul să mă ajungi, zise Caravană cotrobăind prin buzunarele fără fund ale hainei. Mi se urâse de atâta singurătate.
Indru îl privi amuzat. Rotofeiul său prieten scoase din adâncurile hainei o bucată de brânză şi muşcă lacom.
— Vrei? întrebă Caravană arătându‑i brânza a cărei culoare albă părea destul de îndoielnică.
— Nu, mulţumesc! zâmbi Cae.
— Păcat! răspunse grăsunul. Brânza adevărată şi bună o dibăceşti întâi după culoare. Când bate uşor în verde înseamnă că şi‑a lepădat umezeala din ea. E drept că miroase niţel, însă fără asemenea calităţi poate să nu fie brânză, ci o lipie oarecare. Cunosc oameni care şi‑au vindecat bojocii mirosind brânză veche. Am un prieten în Câmpia Zărandului. Brânză ca ăsta n‑am pomenit să mai facă cineva. El îmi zicea că brânza cu cât miroase mai a dracului, cu atât devine mai gustoasă. Prietenul meu şi‑a ridicat o căsuţă la margine de codru. Într‑o toamnă, având unele treburi prin acele părţi, mi‑am zis că n‑ar strica să gust nişte brânză bună. Dar mă aflam în plină pădure şi se lăsase o ceaţă aşa din senin. Era o ceaţă deasă printre copaci de puteai să‑ţi bagi degetele în ochi. M‑am rătăcit. Chiar un vulpoi ca mine pe asemenea ceaţă se dovedeşte neputincios. M‑am gândit că o să tremur toată noaptea. Însă, pe neaşteptate, simt un curent de aer proaspăt. Crengile de sus ale pădurii încep să geamă. Bătea vântul. Şi cum şedeam aşa cam trist, rezemat de şaua Zambilicăi, bag de seamă că în curentul de aer se simţea un miros greu. Încalec pe Zambilica, ne luăm pe direcţia curentului şi după trei ceasuri de galop ajungem la casa gospodarului. Un ageamiu ar fi tremurat toată noaptea în pădure, gândindu‑se că mirosul vine de la un stârv, sau de la un dihor. Altădată m‑am dus acolo cu un prieten căruia am avut neprevederea să‑i laud brânză din Câmpia Zărandului. Era un ins cam subţire, aplecat spre fineţuri şi lucruri de preţ. Când ne apropiem la vreo două ceasuri călare de căşărie, numai ce îl văd pe om că începe să se clatine. Zic:
"Ţi‑e rău?"
Zice:
"Simt în aer un miros ca de la o haită de dihori."
După un ceas, văd cum se ridică părul pe calul prietenului meu. Zambilica e rezistent la mirosul de brânză, dar calul acestuia se bălăbănea când într‑o parte, când în alta, ca beţivii. Însoţitorul meu era un om brav. A rezistat voiniceşte până când am ajuns da vreo cinci sute de paşi în faţa căşăriei. Acolo căzură ca trăsniţi şi om şi animal. Am descălecat degrabă. Amândoi se arătau fără vlagă. L‑am strigat pe brânzar. Acesta s‑a uitat lung la ei şi mi‑a zis:
"Mirosul de dihor omoară destul de rar un bărbat voinic. Dar cel de brânză veche are putere chiar şi asupra dobitoacelor. Scoate‑i de aici înainte de a‑i apuca damblaua!"
Apoi ne‑am depărtat de căşărie. După o goană de un ceas, prietenul şi‑a recăpătat vederea. Peste alt ceas a mişcat o mână, iar la o jumătate de zi i‑a revenit graiul. Odată s‑au abătut nişte lotri prin Câmpia Zărandului cu gândul să prade căşăria. Pe cel mai slab dintre ei l‑a doborât mirosul cam la o poştă. Conducătorul lor, un zdrahon mare cât o uşă, a ajuns până în faţa căşăriei unde a mai avut puterea să strige:
"Dau o baniţă cu galbeni celui care mă cară până după dealul de colo."
Apoi, a căzut lat. Acum opt ani găsesc în pădure o gloabă de catâr pe care atârna pielea ea poalele cămăşii ieşite din pantaloni. De slab şi de pricăjit ce era, călca parcă în străchini. Mi‑am zis să‑l duc până la căşărie, iar dacă moare, să‑i tăbăcesc pielea. Când ajungem cam în bătaia mirosului, o dată îl văd pe schilod că se îndreaptă de spinare şi porneşte la drum cu toată nădejdea. Pe măsură ce ne apropiam, nărodul de catâr călca mai apăsat şi mai sprinten. Iar când mai aveam doar un sfert de ceas până acolo, se pune slăbănogul pe o goană că abia mă ţineam după el cu Zambiliea. Ajungem în căşărie şi mă uit mirat la arătare. Se învârtea de colo până colo, fudul ca un rege al catârilor. Trăgea aer în piept până se umfla ca un cimpoi şi‑l slobozea parcă a părere de rău. După două săptămni se rotunjise binişor. Ara vrut să‑l iau cu mine, dar n‑a fost chip. Se lăsa pe picioarele din spate şi‑şi bălăbănea căpăţâna a nesupunere. N‑am mai fost de mult pe la căşărie. Am mai îmbătrânit niţel şi nu mai rabd atât de bine mirosul. Ultima dată am plecat cu dureri de cap. Chiar şi Zambilica începe să tremure când simte mirosul căşăriei.
— Mai taie lumea piroane, dar nu ca tine, râse Ducu cel Iute făcându‑şi apariţia de după copaci.
— Să crezi tu că sunt piroane! bombăni Caravană. Am să te duc o dată în Câmpia Zărandului.
Ducu făcu o ocheadă spre Indru, observând brânza din mâinile grăsunului. Apoi lăsă armăsarul să pască şi se întinse lângă prietenii săi, dornic de puţină odihnă. Marele spadasin care îi găurise pe contele Bindácz şi pe vestitul Perisini, arăta mai degrabă a copilandru ce se apropie de vârsta bărbăţiei aşteptând să‑i dea primele tuleie pe faţa curată. Avea genele lungi, întoarse, nasul uşor coroiat, buzele puţin săltate la colţurile gurii, iar părul creţ căzut pe frunte sporea aerul său de tinereţe. Doar umerii, ceva mai largi decât obişnuiţii umeri ai băieţilor sub vârsta maturităţii, îi dădeau un oarecare semn de voinicie.
— Chirilă Zece Cuţite trebuia să ajungă înaintea ta, Ducule, observă neliniştit Caravană.
— Aşa e. Mă miră lipsa lui.
— Poate că şi pe poarta păzită de el au ieşit călători, zise Cae.
— Poate, făcu Ducu gânditor, dar nu i‑am văzut semnalul de fum.
— Plecăm fără el! hotărî Cae. Dacă mai întârziem, s‑ar putea să nu‑i mai ajungem pe călugării despre care mi‑a vorbit Costache.
— Călugări? se miră Ducu. Dar ce avem noi cu nişte bieţi călugări?
— Dacă le‑ai fi văzut caii, n‑ai mai fi vorbit astfel, zise Costache. Ba cred că ar fi fost destul numai faptul că şi‑au ars bagajele în pădure.
— Am găsit urma de foc, răspunse Ducu. Pământul din vatră era cald. După căldura pământului am socotit că focul s‑a stins abia de un ceas.
— N‑ai greşit, zâmbi Indru. Suntem cu un ceas în urma călugărilor. Deci, pe cai, prieteni!

*

Soarele trecuse puţin de cumpăna amiezii. Călugării picoteau pe Stânca Diavolului. Cântecul subţire al Ampoiului făcea parcă şi mai adâncă liniştea locurilor. Dar ea se sparse curând. Un zgomot de glasuri îi făcu pe călugări să tresară. Primul dintre slujitorii lui Sigismund Báthory apăru după un cot al cărării. Calul şi călăreţul trecură domol fără să bănuiască primejdia. Caii se strecurau în şir indian, la pas, poticnindu‑se în bolovăni‑şul cărării. Curând ieşi la vedere Sigismund. Părintele Zablije făcu un semn scurt şi ridică pistoalele dimpreună cu ortacii săi. Dar în aceeaşi clipă se auzi din spatele lor vocea lui Caravană:
— Hei sfinţilor, aruncaţi pistoalele!
Călugării nu erau dintre aceia care se pierd cu firea. Săriră ca muşcaţi de şarpe şi traseră în acelaşi timp asupra grăsunului. Un ageamiu în locul lui Costache şi‑ar fi aflat moartea. Dar focurile călugărilor nu mai întâl‑niră o ţintă vie, ci numai stâncile. De după trunchiul unui copac bâzâi prin aer ceva albicios. Părintele Zablije se îndoi de mijloc nedumerit, apoi căzu cu faţa înainte. Unul dintre vestitele cuţite ale lui Cae Indru se abătuse asupra sa. Buimac de cele întâmplate, părintele Clement apucă să tragă în direcţia lui Cae. Pistolul grăsunului Costache fulgeră printre stânci, iar călugărul se rostogoli pe povârnişul dinspre Ampoi, până la picioarele lui Sigismund. În faţa unui asemenea dezastru, cei trei călugări o zbughiră către pădure, cătându‑şi singuri pierzania. De două ori fulgerară cuţitele lui Cae. Doi dintre fugari se poticniră parcă trăsniţi. Ultimul ajunse dincolo de tufişuri şi se pomeni nas în nas cu Ducu. Văzându‑l nu prea voinic la trup, călugărul smulse toporişca de la brâu. Armă grozavă pentru un om dibaci. Marele spadasin sări într‑o parte evitând năprasnica lovitură. Apoi fanda scurt, încheind astfel măcelul.
Costache ieşi la vedere şi‑l salută pe Sigismund cam în doi peri, neştiind cum să i se adreseze acum când nu mai era principe.
— Ei, ce se petrece acolo sus, domnule Caravană? întrebă acesta.
— Pe Zambilica mea, nimic! râse grăsunul. Ce a fost nu mai e...
— Dar ce a fost?
În locul lui Costache vorbi Indru, care apăru alături, spre totala uimire a prinţului.
— Eşti sănătos, domnule Báthory?
— Da, domnule Indru, chiar foarte sănătos. Iar dacă poţi să‑mi spui cine e acest călugăr picat din cer la picioarele calului meu, ţi‑aş rămâne îndatorat.
— La asta mă gândeam, zâmbi Cae. Domnul Costache are o frânghie destul de trainică. Ar fi o nimica toată să te caţări până la noi.
Sigismund se codi în prima clipă gândindu‑se la o cursă. Lepădă însă iute acea bănuială. Indru şi Costache erau vrednici de toată preţuirea. Fu coborâtă frânghia. Fostul principe o prinse eu îndemânare.
— Mă bucură întâlnirea cu domniile‑voastre, spuse când se văzu sus.
— Merită să te bucure chiar din toată inima, prinţe, râse Caravană. Pramatiile astea îţi pregăteau prohodul.
— Mie? păli Sigismund.
— Aşa se pare, observă Cae. Dar iată că cel de colo se mişcă de‑a binelea.
Prinţul privi în jur.
— Ah, ah! observă el. Aici a fost o adevărată bătălie.
— Chiar aşa, interveni Costache. O mică bătălie pentru viaţa voastră care a stat în cumpănă.
Porniră cu toţii spre călugăr. Acesta, prefăcându‑se mai slăbit decât era, murmură abia auzit:
— Domnul cu voi, păcătoşilor! Sunt părintele Zablije, umil slujitor al bisericii. Oare se cuvine să lovească cineva într‑un slujitor al celor sfinte? Domnul să vă ierte păcatele mari!
— Ia mai du‑te dracului! râse Costache. Degeaba încerci să ne duci cu vorba. Prin ţinuturile acestea au murii; demult toţi ageamiii. Iar cei care au scăpat cu viaţă din boala prostiei, s‑au tras la câmpie. Acolo se simt la largul lor. Adică, pot să bată câmpii cât vor. Dar aici unde viaţa stă în cumpăna armelor şi a chibzuielii, e greu să‑l prosteşti pe careva. De unde veneai, sfântule?
— De la Zlatna, minţi Zablije. Am fost acolo să cumpărăm nişte cai, atât de folositori celor care stau departe de cetăţi şi oraşe.
Cae şi Ducu nu interveniră în discuţie, cunoseând şiretenia fără seamăn a grăsunului lor prieten. Costache nu întrebuinţa niciodată violenţa, la modă în acea vreme, pentru a scoate de la un om toate informaţiile dorite. Interogatoriul său se baza pe logică. O logică simplă, a unui om simplu, dar cu inteligenţă scăpărătoare. Când adversarul se arăta la fel de puternic, întrebuinţa alte haruri. În urmă cu vreo câteva luni, oamenii lui Mihai‑vodă prinseseră un dregător turc venit cu gânduri ascunse în cetatea Bucureştilor. Casnele n‑au putut scoate o vorbă de la el. Costache Caravană a cerut să fie închis alături de turc o zi şi o noapte. Când s‑a împlinit sorocul, avea toate informaţiile dorite.
— Frumoşi cai! observă Costache prefăcându‑se a‑l crede pe Zablije. Ar fi totuşi nişte nelămuriri. Eu dacă veneam de la Zlatna către Alba‑Iulia, mi‑aş fi continuat drumul pe sub stânci, nu prin locurile acestea neprielnice la mers.
Călugărul avea răspunsul pregătit, dovedindu‑se peste măsură de şiret.
— Aşa am făcut şi noi, domnule, până la intrarea pe vale. Acolo, animalul fratelui nostru Clement se scutură de povară şi se răsleţi către înălţimi. Abia aici am apucat să‑l prindem.
— Apoi, zâmbi Costache, obosiţi de atâta alergătură, v‑aţi odihnit pe stânca de deasupra Ampoiuiui.
— Chiar aşa, aprobă călugărul.
— Da, nu e rău! Vă odihneaţi cu pistoalele în mâini.
— Ah, domnule! spuse Zablije spăşit. Vremurile sunt grele prin aceste părţi. Atât de grele încât chiar nişte umile feţe bisericeşti au nevoie de arme. Ţara aurului e plină de oameni buni, dar şi de lotri.
— Deci aţi venit aici să vă odihniţi, lăsând caii ascunşi la o distanţă de trei sute de paşi? Eu totdeauna mă odihnesc alături de cal.
— Nu, domniile! Ne‑am odihnit acolo. Aici am venit să căutăm un loc bun de coborât în potecă. Auzind zarvă de glasuri în lungul Ampoiului, ne‑am pregătit de apărare. Apoi, v‑aţi năpustit domniile‑voastre peste noi.
— Eşti mare mincinos, jupâne călugăr. Te‑am urmărit azi dimineaţă când ai ieşit din Alba‑Iulia.
— Nu‑i adevărat! răspunse Zablije fără a‑şi arăta surprinderea.
— Ai ieşit prin poarta de sud, continuă Costache râzând.
— Nu!
— Te‑am auzit dintre mărăcinii de colo cum puneai la cale uciderea prinţului Sigismund.
— Nu‑i adevărat!
— Ascultă, Zablije! continuă să râdă Caravană. Am întâlnit la viaţa mea vulpoi mai mari decât tine. Cu ăia mi‑a fost mai greu. Tu eşti şiret, dar n‑ai trăit destul în pădure sau în locuri de mare primejdie, pentru a dibaci unele haruri folositoare. Zici că vii de la Zlatna?
— Chiar aşa, domnule! răspunse hotărât călugărul.
— Mda! Nu eşti nătărău, cumetre Zablije, ci numai nepriceput. Potcoavele cailor voştri sunt la fel. Ei bine, aceste potcoave pot fi văzute pe tot drumul de aici până la Alba‑Iulia. Acum ce mai spui?
Zablije nu era prost să nu recunoască nişte adevăruri limpezi ca lumina zilei.
— E adevărat că venim de la Alba‑Iulia, răspunse el. Dar asta nu dovedeşte că am hotărât uciderea măriei‑sale Sigismund Báthory.
— Bine! chicoti grăsunul. Am să‑ţi arăt şi alte dovezi.
— Dar îl cunosc pe omul acesta, interveni mirat Sigismund. E omul de încredere al vărului nostru Andrei Báthory.
— Deci e limpede, zise Cae.
— Chiar prea limpede, se îngălbeni Sigismund. Pramatia! O biată pramatie în haină de cardinal. Ticălosul! Îi era teamă că mă voi întoarce în scaunul principatului. Ei bine, mă întorc şi‑l strivesc.
— Nu! Nu e bine, îl întrerupse Cae. Acum vărul vostru e principe. Acum el are întreaga putere.
— Să‑l las nepedepsit?
— N‑am spus asta. Am spus doar să nu te întorci acum.
— Dar sunt un Báthory, domnilor.
— Şi el e un Báthory. Urmează‑ţi drumul, prinţe! Răzbunarea cere timp şi chibzuială.
— Ai dreptate, îşi reveni Sigismund. Întorcându‑mă azi, mi‑aş pierde viaţa. Dacă a încercat o dată, nimic nu‑l va opri să încerce şi a doua oară. Ar mai fi totuşi o cale, continuă preocupat. Vă ofer două mii de ducaţi pentru viaţa lui.
— Dar noi nu suntem asasini, îl întrerupse Cae cu răceală.
— Ah, iertaţi‑mă, domnilor! Mânia mă împiedică să judec. Da, da, mă voi îndepărta de aceste locuri.
— E cea mai bună măsură, observă Cae.
— Aşa cred şi eu. Dar voi striga pe toate drumurile că a încercat să‑mi ia viaţa. Vor afla toţi nobilii principatului.
— Să nu afle! Pe nobilii principatului îi doare în cot de soarta voastră. Câţi dintre ei s‑au grăbit să vă arate simpatia acum la plecare? Apoi, puţini ar crede asemenea vorbe. Păstrează taina până se va ivi prilejul nimerit! De fapt, e taina grea a unei familii mari.
— Poate că e mai bine aşa, oftă el. Iar acum a venit vremea să vă mulţumesc. Noi n‑am fost niciodată prieteni, domnilor.
— Nu‑i vina noastră, zâmbi Ducu.
— Ştiu. E a mea. Fericit e domnul Ţării Româneşti că are asemenea slujitori.
— Nu slujitori, prinţe, râse Indru. Noi nu putem fi slujitorii unui om, ci numai ai neamului nostru.
— Da, da, zise Sigismund, cu cât vă cunosc mai mult cu atât mă cuprinde mirarea. Alţii în locul vostru m‑ar fi lăsat să pier. V‑aţi primejduit viaţa pentru mine. Or, primejduirea vieţii nu se poate plăti în aur. Totuşi s‑a ivit prilejul să vă fac măcar un serviciu. Domnul Chirilă Zece Cuţite a căzut în mâinile cardinalului. Căpitanul Jager l‑a arestat în zori chiar lingă poarta cetăţii Alba‑Iulia. Nu‑i va fi uşor prietenului vostru, mai ales că a doborât patru dintre oştenii lui Jager.
— Prins? tresări Caravană. Dar nu a existat nici un ordin de urmărire împotriva noastră.
— Există acum. Pentru capetele voastre, cardinalul oferă opt sute de ducaţi.
— O! exclamă Ducu admirativ, am ajuns la preţ mare.
— E timpul să ne despărţim, hotărî Cae. Va trebui să luăm unele măsuri pentru salvarea lui Chirilă.
— Va fi greu, observă Sigismund. Adică, nu. Cu domniile‑voastre mă aştept la orice.
Prinţul scoase o pungă ce se dovedea nu tocmai uşoară. Cotrobăi prin ea şi alese trei inele în a căror montură străluceau pietre de mare preţ.
— Iată, murmură cu glasul înecat de emoţie, vă las nişte amintiri. M‑aş simţi umilit în faţa unui refuz.
— Nimeni nu poate respinge nişte amintiri, zise Caravană la fel de emoţionat.
Îşi strânseră mâinile tăcuţi. Fostul principe nu mai avea nimic din vechiul său aer arogant. Ar fi vrut să le spună acelor tineri cuvinte mult mai frumoase, dar mintea lui se arăta neputincioasă după o astfel de încercare. Întreaga lui fiinţă simţi nevoia unei mângâieri. Dacă Indru şi‑ar fi desfăcut larg braţele, s‑ar fi aruncat la pieptul lui şi nu s‑ar fi ruşinat să plângă. Până ieri, fusese cel mai strălucitor om al principatului. Azi simţi pentru prima oară că e singur. "Doamne, Dumnezeule! gândi el. Toată simpatia şi strălucirea din jurul fostei mele puteri se dovedeşte numai minciună. Cine şi‑ar fi închipuit că în clipele mele cele mai grele să‑i am alături tocmai pe oamenii pe care i‑am prigonit cândva. Fericit e conducătorul ce ştie să‑şi aleagă prietenii! Fericit e conducătorul care deosebeşte linguşeala şi făţărnicia de sinceritate şi dragoste! Eu n‑am văzut nimic atâta vreme cât am fost principe. Iar azi culeg roadele."
Se scutură din gândurile lui şi apucă frânghia cu un gest disperat, apoi coborî printre slujitori şi se mistui în lungul Ampoiului.
— Eu plec la Alba‑Iulia, spuse Cae, privind trist în urma lui Sigismund.
— Poate împreună cu noi, observă Ducu.
— Nu, prietene! Merg singur. Nu are rost să ne băgăm cu toţii în gura lupului. Am un plan care cred că e bun. Pentru reuşita lui, ar fi bine să mă aşteptaţi aici până la miezul nopţii. Să nu‑i îngropaţi pe călugării morţi! S‑ar putea să avem nevoie de ei chiar azi. Dacă nu mă întorc până la miezul nopţii, înseamnă că planul meu nu a reuşit. Atunci veţi hotărî voi salvarea mea şi a lui Chirilă.
O pală de vânt îndoi vârfurile brazilor făcându‑i să cânte şi trecu prin inima pădurii ca un fior.

Capitolul 2

Când gărzile porţii de nord îl aduseră pe Cae Indru în faţa căpitanului Jager, acesta scăpă o exclamaţie de uimire:
— Pe piciorul de lemn al sfântului Konrad cel milos, de mult n‑am mai avut o vizită atât de plăcută! Dar două arestări mari într‑o singură zi aduc mai multă bucurie decât poate suporta inima unui biet oştean. Dacă eşti aici, înseamnă că şi prietenii domniei‑tale sunt pe aproape. Deci bun prilej să punem mâna pe ei. O să‑i facă mare plăcere principelui, ştiindu‑te în lanţuri. Mi‑aţi scăpat de atâtea ori încât numele meu s‑a umplut de ocară. Zău că meritam această satisfacţie! Luaţi‑l! se întoarse către oşteni.
— O clipă, căpitane! zâmbi Cae. Doar nu‑ţi închipui că am venit aici de dragul vostru? Vreau să‑i vorbesc principelui.
— Iar eu lui Mohamed, râse Jager. Dar să nu mă înţelegi greşit, domnule Indru. Cu toată ura pe care v‑o port, nu vă pot refuza asemenea cerere. Mi‑e teamă însă că noul principe nu va dori să vă primească. O sută de paşi ne despart de palat. Voi merge personal să‑l vestesc pe Andrei Báthory.
Principele se afla într‑o prelungită discuţie cu episcopul Naprágy, cu domnul Kornis, comandantul oştilor Transilvaniei, cu Toma Ciomârtan şi contele Teleki. Intrarea căpitanului îl nemulţumi vizibil, chiar dacă acesta era unul dintre puţinii oameni ce puteau să vină în faţa principelui la orice oră.
— Ce doreşti, domnule Jager? întrebă cu răceală cardinalul.
— Doresc sănătate măriei‑tale, răspunse oşteanul, la fel de rece.
— Bine. mulţumesc! Altceva?
— O cerere de primire la măria‑ta.
— Pentru cine?
— Pentru domnul Cae Indru.
Cardinalul sări entuziasmat de pe scaun. În jurul său se auziră unele exclamaţii de mirare.
— Unde l‑ai prins pe lotrul acela?
— Prins? Nu mă pot lăuda cu asemenea ispravă. Domnul Indru a venit singur.
— Singur... murmură principele. Omul acesta ori e nebun de‑a binelea, ori curajul său întrece orice închipuire. E nebun. Altfel nu se poate. Ce zici, Jager?
— Cred că a venit să‑l scape pe domnul Chirilă. Dar arestarea lor îi va aduce şi pe ceilalţi. Aceşti oameni îşi pun viaţa în pericol unii pentru alţii.
— Asta e şi dorinţa noastră. Pune‑l în lanţuri!
— Să cred, oare, că îi refuzaţi audienţa?
— Doar nu‑ţi închipui că vom sta de vorbă cu un lotru?
— Cuvântul de ocară nu i se potriveşte, interveni contele Teleki zâmbind.
— Vai, dragă conte! răspunse cardinalul cu prefăcută obidă. I s‑ar potrivi oare un nume mai bun?
— Aşa se pare. Domnul Indru e consilierul lui Mihai‑vodă, vasalul vostru prin moştenire. Obârşia lui nu se află cu nimic mai prejos decât a voastră.
— Decât a noastră? rămase perplex cardinalul.
— Absolut, răspunse Teleki, mirându‑se că‑i ţine parte unui om pe care ar trebui să‑l urască din toată inima. Cae Indru e fiul prinţului valah Petre Cercel, fostul domn al Ţării Româneşti.
— Vai, vai! râse cardinalul. Şi de ce nu e domn în locul lui Mihai‑vodă?
— Îi lipsesc asemenea gânduri de mărire.
— Se pare că eşti bine informat, dragă conte.
— Nu mai mult decât alţii.
— Să fie oare şi domnul Chirilă fiu de prinţ?
— Nimeni nu ştie, măria‑ta. În privinţa lui Chirilă s‑au zvonit multe şi poate fără temei. Valahii îi pomenesc numele în rugăciunile lor. Se zice că multe dintre frumoasele fete ale Transilvaniei se culcă seara purtându‑l în gând. S‑au scornit legende în jurul său, dar s‑au aflat şi lucruri adevărate, care, chibzuite adânc, duc spre sminteală sau spre vitejie fără seamăn. În urmă cu cinci ani, Chirilă era pus sub urmărirea legilor, ca şi azi. Ei bine, omul acesta nu s‑a sfiit să se strecoare în Alba‑Iulia, unde cuţitele lui au adus moartea unei solii turceşti.
— E un criminal, nu un viteaz, observă cardinalul.
— Numai la prima vedere. Solia turcească arsese în drumul ei un sat de munteni din Ţara Românească. Atât el cât şi Ducu cel Iute au apărut acum câţiva ani la curtea din Bucureşti, alături de Costache Caravană. Poate că nici Mihai‑vodă nu cunoaşte amănunte asupra lor. Ultima dată l‑am văzut pe Chirilă la un bal dat chiar aici de fostul principe Sigismund. Când a intrat în sală, s‑a auzit un murmur de admiraţie. Poate nu pentru frumuseţe, ci pentru măreţia lui. Atunci s‑a petrecut un fapt cu totul ieşit din comun. Măria‑ta ştii că domnul conte Francisc Teke, cel mai bogat nobil din Transilvania, are două fete: Marta şi Alberta. Le‑a mers vestea până departe pentru frumuseţea lor. Ei bine, contesa Alberta s‑a smuls da lângă părinţi parcă vrăjită şi s‑a apropiat de domnul Chirilă. Curtenii o priveau înmărmuriţi. Chiar principele a cătat spre ea cu mirare. Alberta şi‑a scos de la gât o frumoasă cruce de aur bătută cu nestemate şi i‑a dăruit‑o lui Chirilă. De atunci au trecut mai bine de patru ani. Marta s‑a măritat cu un baron din Bavaria. Alberta oftează poate şi azi. Se pare că marea dragoste a acestui bărbat e dăruită în întregime neamului valahilor.
— Crezi că ar trebui să‑l primim pe Indru? întrebă cardinalul impresionat.
— Nu cred nimic. Aici ar trebui să răspundă cancelarul vostru, domnul Naprágy.
— Aşa, aşa! aprobă Andrei. Aşteptăm părerea domniei‑tale, dragă Naprágy.
— Nu! Nu el trebuie să vorbească! sări veninos rotofeiul Kornis. Arestatului i se potriveşte mai bine numele de lotru. Acum câţiva ani nu s‑a sfiit să‑l facă prizonier pe fostul principe al Transilvaniei, chiar aici în palat. Când am încercat să mă împotrivesc, m‑a lovit ca pe un om de rând. Ani întregi a iscodit prin împrejurimile cetăţii, dibăcindu‑ne toate secretele mari. Unde a fost prins Chirilă, măria‑ta? Oare nu lângă poarta cetăţii? Ar mai trebui şi alte dovezi care să ateste că mai iscodesc şi azi la secretele curţii noastre? Iată că noul arestat se afla tot prin apropiere şi vă asigur că ceilalţi ortaci ai lor nu sunt prea departe. Pe aceşti oameni ar trebui să‑i spânzurăm fără nici o judecată. Suntem la vreme de cumpănă, când secretele noastre nu trebuie să încapă în mâinile altora. Dacă vom fi îndurători cu ei, nu vom avea milă de noi.
Argumentele lui Kornis erau puternice şi făcură mara impresie asupra lui Andrei Báthory.
— Se pare că ai mare dreptate, dragă Kornis, aprobă el. Noua politică a Transilvaniei va suferi mult cu asemenea iscoditori aflaţi în preajma noastră. Ne‑am gândit bine când am pus preţ in aur pe capetele lor de lotri. Îi refuz audienţa, domnule Jager. Pune‑l în lanţuri! La noapte îi vom trece prin casne.
Căpitanul se înclină şi părăsi încăperea, dar se întoarse după un sfert de ceas.
— Ei, ce mai e? întrebă principele mirat.
— Arestatul vă trimite prin mine o solie. Zice că ar fi ceva atât de grabnic încât nu suferă nici cea mai mică întârziere.
— Să auzim, să auzim, dragă Jager! Cum sună această solie?
— Doar uh singur cuvânt, măria‑ta.
— Un singur cuvânt? Dar un cuvânt n‑a constituit niciodată o solie. Rosteşte‑l, domnule!
— Zablije, spuse Jager nepăsător.
Zâmbetul se şterse brusc de pe faţa cardinalului. Dacă trăsnetul ar fi căzut lângă el, n‑ar fi rămas mai descumpănit. Încercă să se reculeagă fără să reuşească deplin. Cuvântul se abătuse asupra sa ca o lovitură de măciucă. Mâinile îi tremurară atât de puternic încât fu nevoit să le ascundă sub masă. Oaspeţii se priviră buimaci. Când reuşi să vorbească, vocea lui răsună răguşită ca un hârâit.
— Domnilor, doresc să rămân singur. Adu‑mi arestatul, căpitane!
La apariţia lui Indru, privirea cardinalului era aspră, ameninţătoare. Dar tânărul se apropie zâmbind, salută scurt, ca în faţa unui egal, şi aşteptă să i se vorbească.
— Iată, zise principele, că nu ne‑a fost greu să‑i prindem pe doi dintre lotrii lui Mihai‑vodă. Acei lotri după care vărul nostru, Crist să‑l ţină în sănătate, a alergat atâta vreme! Văd că eşti bine priponit în lanţuri. Adică aşa cum se cuvine. Lasă‑ne singuri, Jager! Sunt un principe blând, continuă el după ce se închise uşa în urma căpitanului. Atât de blând încât am hotărât să stau de vorbă cu un lotru chiar dacă nu i‑am înţeles cererea de audienţă. Vorbeşte, omule!
Auzind asemenea insulte, ochii prizonierului se subţiară ca la pisici în vreme de lumină mare. Dar pe faţa lui, principele nu putu citi altceva. Prin pomenirea lui Zablije, Cae câştigase prima bătălie cu cardinalul, însă izbânda până la capăt cerea stăpânire de sine şi abilitate.
— Măria‑ta, zise continuând să zâmbească, sub vechea domnie am fost prigoniţi. Apoi s‑a dovedit că învinuirile ce ni se puneau în seamă erau fără temei, iar Sigismund Báthory ne‑a primit cu toate onorurile ce ni se cuveneau. Sub noua domnie s‑a pus preţ în aur pe capetele noastre. Eu şi Chirilă ne aflăm în lanţuri. Pe ce se întemeiază această prigoană, măria‑ta?
— Pe învinuirea că iscodiţi secretele principatului.
— Da, e o învinuire grea. Dar există măcar o singură dovadă în această privinţă?
— Există, zise tăios principele. Ea stă chiar în prezenţa voastră aici.
— Asta nu e o dovadă, ci o presupunere.
— Poate. În fond, ce vrei? Ai venit să discuţi măsurile noastre?
— Nu, trecu la atac Indru. Am venit să vă spun că vărul vostru, prinţul Sigismund Báthory, e mort.
Deşi o dorea din tot sufletul, vestea venită din partea prizonierului îl năuci cu totul. Dacă acest om cunoştea numele lui Zablâje, dacă aflase despre moartea vărului, cu siguranţă ca ştia mai multe. "Ah, şi‑a dat singur osânda! gândi cardinalul. Tânărul acesta va trebui să moară chiar azi, dar nu înainte de a scoate de la el întreaga taină. Şi s‑a nimerit cum nu se poate mai bine. Vom pune pe seama lui uciderea vărului nostru."
— Iubitul nostru văr? întrebă cu prefăcută durere. Nu cred. Nu cred o vorbă.
— Şi totuşi e mort, măria‑ta. Am fost de faţă la acel asasinat.
— A...sa...si...nat? murmuă cardinalul. Dacă ai fost de faţă, înseamnă că eşti părtaş la crimă. Sau, poate chiar ucigaşul. Vei fi pus la casne în cel mult un ceas.
— Dar pot răspunde şi fără casne, râse Cae privindu‑l ţintă. Nu eu sunt părtaş la crimă, ci Andrei Báthory, principele Transilvaniei.
Cardinalul se strânse parcă lovit de o săgeată. Făcu totuşi un efort lăudabil şi se ridică ameninţător.
— Cum îndrăzneşti?
Cae simţi că a venit momentul hotărâtor al disputei. Acum trebuia să folosească întreaga lui dibăcie.
— Măria‑ta, spuse râzând, am venit cu o propunere de pe urma căreia principele Transilvaniei va ieşi în câştig. Dar nişte tratative nu pot continua cu insulte. Avem asemenea dovezi încât familia Báthory, împăratul Rudolf şi întreaga populaţie a principatului vor cunoaşte numele adevăratului asasin. Ei bine, am venit să vă propun distrugerea dovezilor.
Cardinalul îşi trecu limba peste buzele uscate, parcă umbrite de arşiţă.
— Vorbeşte, domnule! S‑ar putea să te răsplătesc sau să te trimit la spânzurătoare.
— Ultima ar fi o mare greşeală. Totdeauna tratativele au adus mai multe foloase decât înfruntările. Dacă nu voi fi liber peste un ceas, prietenii mei vor crede că trebuie să acţioneze aşa cum ne‑am învoit înainte de a veni aici. Am totuşi convingerea că ne vom înţelege, spre binele celor două părţi. Vă propun, deci, predarea în mâinile voastre a celor cinci călugări, în schimbul eliberării prietenului Chirilă.
— Dar cine‑ţi spune că eu îi cunosc pe călugării despre care vorbeşti? întrebă cardinalul batjocoritor.
— Ei spun. Avem mărturii scrise.
— Poate nişte mărturii luate sub ameninţarea armelor, spre discreditarea noastră.
— Măria‑ta, răspunse Cae atât de liniştit încât îl potoli cu totul. Să zicem că ar fi aşa. Că am smuls acele mărturii sub ameninţare. Ei bine, fie! Putem întrerupe tratativele. Prietenii mei îi vor preda pe călugări familiei Báthory, iar familia va şti să afle adevărul.
În faţa unor asemenea argumente, cardinalul capitulă definitiv, convins că nu există altă ieşire.
— Te ascult, domnule. Te ascult. Nu cred să fi pomenit despre întreruperea discuţiei. Atât doar că târgul propus mi se pare plin de cusururi. Nu‑mi recunosc vreo vină în asasinarea vărului nostru, dar vreau să evit un scandal acum la început de domnie. Ceea ce‑mi propui nu mă satisface. Îi voi primi pe călugări dimpreună cu dovezile. Până aici e limpede. Rămân însă cei şapte slujitori ai vărului nostru.
— În privinţa lor să nu vă faceţi griji. Ei nu i‑au văzut pe asasini, iar spaima lor a fost atât de cumplită încât au ridicat cadavrul lui Sigismund şi şi‑au continuat drumul în goana cailor.
— Fie! aprobă cardinalul. Mai rămâi domnia‑ta dimpreună cu prietenii.
— Aşa e! râse din nou Cae. Dar ce putem spune fără dovezi? Cine ar îndrăzni să‑l acuze pe principele Transilvaniei? Noi? Oare când au mai fost crezute vorbele duşmanilor? Din contră, noi avem temeri, continuă Indru cu dibăcie, aruncându‑i o nadă.
— Voi? Nu înţeleg.
— Ar fi bine. Ar fi bine să nu arunci asupra noastră acel asasinat.
Cardinalul îşi reţinu un zâmbet, dar ochii îl trădară, astfel tânărul ghici că muşcase din nadă.
"Ideea nu e rea, gândi Andrei Báthory. Nărodul acesta mi‑o aduce pe tavă. Zablije şi cei patru călugări vor depune mărturie împotriva lui Indru şi a lotrilor care îl însoţesc, îl vom acuza de amestec pe Mihai‑vodă, iar dovezile vinovăţiei lor vor ajunge la puternica noastră familie. Celor doi le dau libertate azi, ca să‑i prind mâine."
— Cum procedăm? întrebă cardinalul.
— Simplu, măria‑ta. Trimite‑l pe Jager la miezul nopţii lângă Stânca Diavolului! Noi vom fi sus, iar el pe vale. Cu ajutorul unei frânghii vom coborî întâi trei dintre călugări. Căpitanul îl va slobozi pe Chirilă. Când prietenul nostru va ajunge sus, vor urma ceilalţi doi călugări, dimpreună cu dovezile.
— Aşa să fie!
— Dar nu e totul, continuă Cae. Măria‑ta ai auzit despre noi că nu ne lăsăm păcăliţi. La cel mai mic semn de trădare din partea oamenilor voştri, lucrurile vor lua o întorsătură urâtă. Ne‑am asigurat asemenea măsuri în‑cât e bine ca totul să se desfăşoare cu bună rânduială. Şi mai e ceva. Eu trebuie să plec acum, altfel mi‑e teamă să nu ajung prea târziu.
— Bine! hotărî Andrei. Deci, la miezul nopţii.
— La miezul nopţii, măria‑ta.
Principele se apropie de uşă şi‑l strigă pe Jager. Căpitanul intră în odaie, gata să‑şi ia prizonierul, dar rămase înmărmurit auzind noile porunci.
— Din clipa aceasta e liber. Desfă‑i lanţurile!
— Prea bine, măria‑ta. Deci e...
— Să‑i dai armele, calul şi o scrisoare de trecere! Iar domnia‑ta să te întorci peste o jumătate de ceas! Am să‑ţi încredinţez unele sarcini.
Când se despărţi de căpitan, Cae rosti jumătate în glumă, jumătate în serios:
— Te dezamăgesc, domnul meu.
— Văd, răspunse acesta îmbufnat. Pe lângă dezamăgire pierd şi ducaţii promişi pentru arestarea domniei‑tale.
— Ei, ei, n‑ai muncit pentru ducaţii promişi. Eu am venit la Alba Iulia de bunăvoie.
— Şi pleci la fel, încheie căpitanul dezgustat.
După acele vorbe, fostul prizonier încălecă pe Vânt Sălbatec şi se depărtă fără grabă către poarta de nord a cetăţii. Nu departe de poartă se afla vestitul han Pivniţa Şardului, iar peste drum, la mare concurenţă, hanul nu mai puţin cunoscut prin împrejurimi, Pâlnia Luminoasă. Călătorul nehotărât putea să moară de foame sau de sete, dacă lua seama la îndemnurile hangiilor. Proprietarul "Pivniţei Şardului", jupânul Ieremia Cipcigan, zis Goliat, un bărbat mărunt, stafidit, uşor adus de spate ca o coajă de nucă, şedea trei sferturi din zi pe un scăunel aşezat în faţa hanului. De cealaltă parte, jupânul Romuluţ Tănase, bărbat cât un cal de povară, cu fundul mare ca o covată, cu degetele mâinilor asemenea unor cârnaţi proaspeţi, avea scăunelul său, iar disputa verbală aruncată peste drum de cinstiţii jupâni făcea parcă punte între cele două firme rivale. Dar nici Cipcigan, zis Goliat, nici Tănase nu aveau porniri veninoase unul împotriva altuia. Totul pornea de la neveste, care îi asmuţeau şi‑i dăscăleau câte o jumătate de noapte. Nu s‑au bătut împreună decât o singură dată. O făcuseră în mijlocul drumului, pe graniţa dintre hanuri, iar cele două neveste îi asmuţeau pe de lături. Goliat, mărunt, pipernicit şi ager, îl pocnise de câteva ori pe Tănase, dar numai în partea de jos a trupului, după cum îl ajuta înălţimea. Tănase, înalt cât o grindă, se învârtea domol în jurul lui Goliat, aplecat de parcă ar fi căutat ceva pe jos, însă nu reuşi să‑şi nimerească rivalul. Nemulţumit de imprecizia loviturilor sale, lui Tănase îi veni în minte să se prăvale peste Goliat, iar lupta luă sfârşit. După cinci zile, în care frecţiile cu oţet şi lipitorile făcură adevărate minuni, Goliat îşi veni în fire, dar la vreme de ploaie simţea unele dureri în oase.
Când apărea un client în mijlocul drumului, Goliat îi striga prietenos:
— Nu, domnule! Nu intraţi în hanul nostru! Mai bine poftiţi alături! La noi, vinurile tari sunt în stare să doboare un om sănătos la trup. Dar peste drum puteţi bea o săptămână fără să simţiţi asemenea nenorocire.
— Ah, ah! striga Tănase de cealaltă parte. Intraţi, domnule, fără teamă la vecinul nostru! Acolo găsiţi cele mai minunate poşirci şi spălături de vase din tot ţinutul. Tămâiosul nostru de Cistei a doborât mulţi bărbaţi cu faimă. Nu vă încumetaţi, domnule, spre năbădăiosul nostru tămâios! Dacă aveţi însă ceva vătămătură, sau slăbiciuni ale bărbăţiei, ori gută, ori ţâfnă, sau reumă, sau dureri de suflet, atunci nu s‑ar afla un leac mai potrivit decât vinul nostru.
— Aşa e, domnule! răspundea Goliat. Cu ani în urmă, bărbaţii smintiţi la trup şi la minte foloseau tămâiosul, dar azi trăim alte timpuri. Gusturile s‑au făcut mai alese. Bărbaţii subţiri ştiu să preţuiască un vin roşu, adus de pe dealurile Şardului. La prima vedere pare apos. După două căni simţi cum se aprinde focul în vinele hodorogite, iar sângele se învârtoşează aspru, dornic de viaţă. Puţini ştiu că vinurile de Şard vindecă femeile sterpe şi‑i întineresc pe patriarhi. Am văzut o femeie stearpă care a făcut cinci gemeni după ce a gustat din vinul nostru roşu. Am văzut un unchiaş trăgând la noi cu gândul să moară în tihnă. După o săptămână, ne‑a făcut întrebarea dacă ştim o muiere trupeşă, bună de măritat cu un zurbagiu fără pereche.
— Nu minte, domnule! răspundea Tănase blajin. Intraţi acolo! Vecinul ştie să prepare nişte miei arşi în spuză. La noi, sunt abia rumeniţi. Intraţi domnule, acolo, unde cănile au fost spălate cu grijă acum treizeci de ani! Noi le spălăm în fiecare zi, dintr‑o aplecare prostească. La mine greu puteţi vedea, pe gratis, mai mult de opt încăierări pe zi. Dincolo, oamenii se închină roşi de acreala păcatelor, cu gândurile îndreptate spre posturi şi rugăciuni. La mine, şuncile afumate, mari cât un dos de vădană, cârnaţii lungi cât funiile, pâinea de casă cât un pântec de iapă, ţuica de Cricău cu care otrăveşti sufletul întărind trupul, vinurile prea grele pentru nevolnici te îndeamnă spre desfrânare.
Cei doi jupâni plecau o dată pe lună după cumpărături departe de Alba‑Iulia şi lipseau câteva zile. Atunci, simpaticele hangiţe ieşeau în uliţă, gata de păruială, spre marea satisfacţie a clienţilor. În acele zile, scăunelele bărbaţilor nu mai foloseau pentru fund, ci mângâiau reciproc zdravenele căpăţâni ale ambiţioaselor proprietărese. Doamna Tănase era înaltă, uscăţivă şi ciolănoasă, deosebindu‑se de doamna Cipcigan, care se mândrea cu nişte fălci puternice cât două verze una lângă alta, cu picioarele scurte, cărora le atârna la spate un butoiaş ce se sălta vesel după fiecare călcătură. Războiul se pornea psihologic din uşile celor două hanuri, cu vorbe mieroase, ori cu vorbe cu tâlc, apoi începeau mişcările strategice de intimidare. Poalele largi se ridicau în cap, arătându‑şi una alteia respectul cuvenit. Clienţii dădeau adevărată năvală spre hanuri, dornici de distracţii picante, iar vânzarea băuturilor întrecea toate aşteptările.
Când apăru Cae Indru, Tănase şi Goliat îl îndemnară unul spre altul, dar tânărul, bun cunoscător al locurilor şi obiceiurilor, intră dintr‑o toană la Pivniţa Şardului, gândindu‑se cu părere de rău că‑i lipseşte vremea necesară pentru a‑i asculta pe hangii. Slujitorii îl înconjurară degrabă, aşteptându‑se la un bacşiş gras din partea unui tânăr atât de strălucitor, al cărui armăsar ar fi stârnit invidia celor mai de seamă dregători.
În timp ce mânca îngândurat, privirile lui Cae se opriră întârnplător asupra a patru oşteni, cam gălăgioşi după câteva căni de vin bun. Astfel, observă cu mirare că oştenii discutau aprins, arătând cu mâinile către el. După câteva clipe se ridicară băţoşi, zăngănindu‑şi armele şi se opriră la câţiva paşi.
— Domnule, zise cel mai voinic dintre ei, acum un ceas erai în lanţuri. Te‑am văzut cum te văd şi mă vezi.
— Da, zâmbi Cae. Asta era acum un ceas.
Răspunsul atât de liniştit îl zăpăci un moment pe uriaşul oştean. Îşi reveni însă degrabă şi spuse ameninţător:
— Se pare că ai fugit, altfel am fi ştiut şi noi. Nimic nu se întâmplă aici fără ştirea noastră.
— Am o scrisoare de trecere.
— Sunt multe scrisori mincinoase. Fă bine şi pofteşte cu noi! Sau te luăm pe sus.
— Aş merge cu dragă inimă. Din păcate, sunt grăbit. Mai bine vă plătesc o găleată cu vin...
— Auzi, auzi! râse voinicul. Haide, scoală fără nazuri, înainte de a te mirui cum se cuvine.
— Dacă nu vă potoliţi, vă rup urechile! răspunse Cae aspru.
— Pe trăsnetele şi fulgerele sfântului Ilie! râse uriaşul. Aţi auzit, fraţilor? Nimic nu ne mai opreşte să‑l cotonogim. Puneţi mina...
Uriaşul nu mai apucă să‑şi încheie porunca. Masa grea de stejar parcă se prăvăli singură peste ei. Cae făcu un salt până lângă perete. Unul dintre oşteni se ridică mai sprinten, cu pistolul în mână. Cuţitul lui Cae zbură pe distanţa scurtă de câţiva paşi, înfigându‑se în braţul oşteanului. Cineva strigă din toate puterile:
— Fugiţi! Ăsta e Cae Indru.
Pe feţele oştenilor se întipări brusc o spaimă de moarte. Rămaseră descumpăniţi acolo unde erau, neîndrăznind să facă vreo mişcare.
— Puneţi armele la locul lor! porunci Cae.
Oştenii îl ascultară aiuriţi, încurcându‑se între ei.
— Cine e şeful vostru?
— Eu, îngână uriaşul.
— Apropie‑te!
— Să nu daţi, domnule! îl rugă oşteanul. Am auzit că lucraţi cu unele haruri diavoleşti şi nimeni nu vă stă împotrivă. Dacă ştiam de la început...
— Bine, bine! râse Cae. Ştii să citeşti?
— Slab, domnule, dar mă descurc.
— Atunci, uită‑te pe hârtia de trecere!
Oşteanul privi hârtia, chiar dacă literele îi jucau dinaintea ochilor.
— E în regulă?
— În cea mai bună regulă.
— Bine! E timpul să vă retrageţi! Pe tine puteam să te ucid, se întoarse către cel cu pistolul, scoţându‑i cuţitul din rană.
Oştenii o zbughiră afară. Cae îşi văzu mai departe de mâncare. După câteva minute simţi din nou că e privit. Un cerşetor îşi întinse mâinile aproape de el. Poate unul dintre miile de cerşetori care cutreierau târgurile principatului.
— Înălţimea‑ta, grăi omul, chiar dacă am fost alungat de la alte mese, mă pricep ca nimeni altul să ghicesc trecutul şi viitorul unui bărbat lipsit de zgârcenie.
Apoi şopti:
— Sunt Ion Chioreanu, fostul secretar al lui Iojica.
— Te‑am recunoscut, murmură Cae, fără să‑şi arate surpriza.
— Iată, înălţimea‑ta, aceste mătănii sfinţite... am un mesaj pentru domnia‑ta. Îl găseşti sub şaua calului. Cu aceste mătănii i‑am slujit pe mulţi... mesajul e de la Toma Ciomârtan, în care poţi să ai toată încrederea... dar dacă nu doriţi...
Cae scotoci prin buzunare, îi dărui o monedă măruntă şi‑i făcu semn să se retragă. Cerşetorul mulţumi cu plecăciuni adânci, trecu pe la alte mese înşirând verzi şi uscate, apoi se mistui prin uşa de la ieşire.
Cae părăsi Alba‑Iulia. Vânt Sălbatec, lăsat în voia lui, se întinse voiniceşte la drum. Când ajunseră dincolo de Măgura Vulpii, lumina zilei se îngâna cu amurgul. Abia acolo îşi îngăduiră un moment de odihnă. În vreme ce calul muşca lacom din iarba fragedă, călăreţul scoase mesajul adus de falsul cerşetor şi citi:

"Domnule Cae Indru.
Cunosc vechea prietenie dintre voi şi regretatul Iojica. Fostul cancelar al Transilvaniei se putea numi fără greşeală un mare român. Atât de mare încât nu ne‑am putut asemăna cu el. Înainte de a fi pus în lanţuri, Iojica mi‑a încredinţat patruzeci de mii de ducaţi, cu rugămintea să‑i ţin la dispoziţia voastră ca parte din averea ce vi se cuvine. De suma aceasta puteţi să dispuneţi la prima cerere făcută domnului Izu Klein, starostele negustorilor din Sibiu. Parola de recunoaştere este: «Prin moartea lui Iojica românii de pretutindeni au pierdut un om de seamă.»
Am devenit consilierul noului principe nu în scopuri de mărire, ci pentru a continua lucrarea începută de Iojica şi Mihai‑vodă, în vederea unirii tuturor românilor.
Andrei Báthory e o pramatie fără nici un dumnezeu. În treburile principatului nu se ridică la valoarea lui Sigismund. E atât de slab încât prevăd înfruntări de oşti pe pământul Transilvaniei. Turcilor le‑a făcut o scrisoare prin care le cere firman de domnie. Pe poloni îi înşală cu altă scrisoare, făgăduindu‑le principatul dimpreună cu Moldova şi Ţara Românească, până la Dunăre. I‑a făcut scrisoare împăratului Rudolf, căruia îi cere sprijin împotriva turcilor şi recunoaşterea lui ca principe. Îi porunceşte lui Ieremia Movilă prin altă scrisoare să strângă oştile Moldovei, păcălindu‑l că‑i va da fratelui său scaunul de domnie al lui Mihai‑vodă. În ultima scrisoare îi cere lui Mihai‑vodă să părăsească Ţara Românească. Scrisorile nu sunt semnate de principe, aşa cum s‑ar fi cuvenit, ci de episcopul Naprágy, altă pramatie care e mai primejdios decât cardinalul tocmai prin prostia şi aroganţa lui fără seamăn.
Sunt de părere să nu urmăriţi soliile. Lăsaţi scrisorile să ajungă la locul lor! În felul acesta veţi trage mai multe foloase, ştiindu‑le conţinutul.
Prin schimbarea din Transilvania, primejdia e mare pentru Ţara Românească. Turcii se mişcă şi ei ameninţători acum la vreme bună de lupte. Ţara Moldovei va strânge oşti. Hatmanul Poloniei, domnul Zamoyski, a pus tabără lângă Zim, hotărât să coboare spre Dunăre la cel mai mic semn al lui Andrei Báthory. Din îndemnul principelui, Kornis va strânge oşti lângă Aiud. Împăratul Rudolf e departe de a fi un bun om politic. S‑ar putea ca viitoarele sale hotărâri să fie chiar mai primejdioase decât tot ce v‑am spus. În asemenea situaţie, nu armele hotărăsc destinul Ţării Româneşti, ci viclenia.
Domnule Indru, Iojica avea o casă în Sebeş. Acolo v‑aţi întâlnit cu el de multe ori. Acum, casa e locuită de Ion Chioreanu, care lucrează pentru noi. Ar fi bine să‑i trimiteţi lui Chioreanu un om de legătură. Toate mesajele noastre către voi vor trece prin casa din Sebeş.
Al vostru, Toma Ciomârtan."

Cae aprinse hârtia şi răspândi cenuşa rămasă. La poalele munţilor se aşeza înserarea. Crestele străluceau în lumină.

*

Costache Caravană nu era omul care să se mire din orice, dar în faţa părintelui Clement, socotit mort, scoase un şuierat mai grăitor decât cuvintele. După ce‑şi reveni din uimirea firească, se apucă să‑l repare folosind unele oblojeli şi ierburi ştiute numai de el. Când isprăvi lucrarea aşa cum se cuvine, porni un mic discurs ce produse asupra călugărului un efect asemănător cu paralizia.
— Sfântule, zise cu vocea lui piţigăiată, minuni se mai întâmplă... fiindcă nu ca alţii... fără să mă laud... carele ar fi unul la zece mii... dar vă jucarăm în foi de viţă...că dacă n‑ai ochiul ager... numai laba aia de ziceam eu să auzim de bine... şi poate chiar mai mult... pe Zambilica mea dacă mint! Alţii numai cu farmece sau cu ceva moşmoande...
Costache se opri brusc văzându‑l pe călugăr cu gura căscată de uimire.
— Ai priceput, sfântule?
Clement se scărpină după ureche, năuc.
— Nu prea.
— Se poate, recunoscu grăsunul. Totdeauna când vreau să vorbesc în pilde şi fineţuri o cam încurc... noi de la Adam şi Eva... fiindcă e bine să fii copt... carele pre el şi pre alţii... fără a mai pune la socoteală haleala şi mărunţişul... că bafta tot baftă rămâne...
— Nu, nu! îl întrerupse rugător Clement. Dacă vrei să‑i zici ceva, ia‑o pe bucăţele!
— Aşa, aşa, sfântule! aprobă Costache privindu‑l cam nătâng. Taman asta zisei şi eu. Când nu e prea lung, o descurc binişor... că şi alde ăia..., carele pre alţii... dar tocmai de sus de pe stâncă... unde altul rămânea lat... Însă tot laba aia...
— Ho, domnule, opreşte! se luă cu mâinile de păr Clement. De fapt, ce vrei domnia‑ta?
Costache zâmbi cu gura până la urechi.
— Păi, ziceam cum ai căzutără...
— E, bată‑te norocul! se lumină acesta. Lasă că îţi spun eu cum a fost. Glonţul domniei‑tale s‑a oprit în laba sfântului Antonio cel tăcut, căreia i‑am pus cândva un înveliş de zale. Eu am picat de pe stânca aia mai mult de spaimă. E drept că m‑am zdrobit niţel, însă oblojelile făcute de domnia‑ta m‑au uşurat. Of, of, greu a mai fost să scoţi o vorbă ca lumea! Nu prea înţelegeam unde vrei să baţi.
— Să fie la mine ceva lipsă de judecată? întrebă Costache păstrându‑şi aerul nătâng.
— De! zise precaut călugărul. N‑aş putea spune cu toată hotărârea, dar măcar cu harul vorbirii nu prea eşti dăruit. Cât despre mine, sigur că a fost o minune din cele mai mari...
— Păi asta ziceam şi eu, sări Costache. Despre minuni, sfinţia‑ta... că strămoşii voştri, domnii Cain şi Isac, s‑au bătutără ca chiorii... Isac l‑a omorât pe Cain, iar Noe şi domnul Avram...
— Ah, pe Sfintele Daruri! se tângui Clement, impresionat de atâta prostie şi ignoranţă. Poate vrei să zici Abel...
— Chiar aşa! se corectă Caravană. Abel şi Isac...
— Vai, vai, domnule! strigă Clement deznădăjduit. Ce‑l tot amesteci pe Isac în treaba aceea? Cain l‑a omorât pe Abel.
— Zău? Poate că unele cercetări făcute mai târziu l‑au scos din cauză pe domnul Isac...
— Ascultă, omule! zbieră Clement cuprins de un tremur nervos. Cu neştiinţa domniei‑tale şi cu lipsa de har a gândirii, eşti în stare să omori un om sănătos. Iar pe unul bolnav ca mine îl pui la casne.
Costache nu luă în seamă vorbele călugărului şi continuă băţos discuţia pe teme religioase:
— Pe urmă inchiziţia, sfinţia‑ta... carele mult bine au făcutără pe Pământ... a zis să fie post joia... că vinerile nu mai aveau căutare...
— Joia? se înfioră Clement. Taci, păcătosule! Cine ţi‑a băgat în cap asemenea trăsnaie?
— Păi... voi popii... carele...
— Noi? strigă Clement. Noi nu suntem popi, ci călugări iezuiţi. Iar cei care propovăduiesc prăpăstii despre post sunt chivernisiţi cu harurile dracului şi cu spurcăciuni.
— Asta o spuneţi voi. iezuiţii... carele nu aveţi nici biserică, nici măcar schituri.
— Aiurea! spuse fălos călugărul. Ai fost vreodată în Polonia?
— N‑am fost, minţi Caravană.
— Atunci, n‑ai de unde să ştii. Noi avem la Zim cea mai frumoasă biserică. Dacă ai vedea chiliile şi pivniţele noastre...
— O fi fost, râse grăsunul. O fi fost pe timpuri. Dar acum nici măcar în Zim nu mai poate fi o biserică de iezuiţi.
— Să fii domnia‑ta sănătos! răspunse cam de sus călugărul. Acum două săptămâni când ne‑a luat de acolo părintele Zablije, biserica noastră era mai frumoasă ca oricând.
Vocea călugărului devenise atât de puternică încât Zablije, aflat ceva mai încolo sub supravegherea lui Ducu, strigă supărat:
— Clement, Clement, potoleşte‑ţi gura! Ţi‑am spus că ăsta e marele tău păcat. Nu vezi că domnul de lângă tine te trage de limbă?
Clement închise gura nemulţumit şi‑l privi cu superioritate pe Caravană fără să bănuiască nici pe departe că se afla în faţa unuia dintre cei mai şireţi oameni din câţi întâlnise el. Nici Costache nu mai insistă. Obţinuse destul informaţii.

*

În timp ce Cae Indru ieşi din Alba‑Iulia prin poarta de nord, trăsura contelui Teleki făcu acelaşi lucru la poarta de sud. Lăsând la o parte mijloacele de călătorie, singura deosebire se afla doar în direcţiile opuse luate de cei doi călători. Trăsura contelui trecu Mureşul şi îşi continuă drumul pe sub piepturile dealurilor Zăreş, Căpud şi jumătate din Hoanca, abătându‑se apoi la dreapta, către faimosul castel din Obreja. În satul Cisteiul românesc, oamenii se pregăteau de cină. Copiii şi femeile săriră de la îndeletnicirile lor, bulucindu‑se pe la porţi, aşa cum le era obiceiul când treceau mărimile ţinutului, dar nu văzură mare lucru. Perdelele trăsurii îl fereau pe călător de ochii curioşi.
Lajos Teleki era proprietarul unor întinse domenii din nordul principatului. Dispunea de câteva castele răspândite la Cluj, la Satu‑Lung lângă Baia Mare, la Dej, la Haţeg şi chiar în Alba‑Iulia. Îmbrăcat totdeauna cu haine scumpe, după ultima modă de la Viena sau Praga, contele era socotit pe bună dreptate arbitrul eleganţei ardelene. Om de gust şi fin politician, priceput în afaceri şi lacom, tatăl său, bătrinul conte Teleki strânsese o avere uriaşă pentru acele timpuri. Lajos nu avea asemenea porniri. Afemeiat şi curajos, tânărul fusese amestecat în unele scandaluri prin capitalele Europei, dar cutezanţa lui dublată de isteţime şi risipa de aur îl scăpaseră cu obrazul curat. Mai mult chiar, datorită firii sale deschise şi vesele reuşea adesea să‑şi facă prieteni din cei mai înverşunaţi duşmani. Trecut de treizeci şi patru de ani, pe faţa lui frumoasă apăruseră două cute adânci, care în loc să‑i dea un aer de maturitate îi sporea farmecul. Înalt peste limita mijlocie, mersul şi ţinuta lui mai păstrau ceva din supleţea adolescenţilor.
Teleki se afundase gânditor între pernele din fundul trăsurii. "Iată, îşi zise el, au trecut patru ani de când bat aceste drumuri. Dragostea mea pentru frumoasa castelană din Obreja, în loc să se stingă, se aprinde mai puternic. Timpul nu se arată un bun alinător. Inima contesei Stela Beckembauer e dăruită de mult lui Cae Indru. Pentru mine i‑a rămas doar o părticică de prietenie. Ei bine, nu credeam că Lajos Teleki, în faţa căruia s‑au aplecat cu nădejde multe din frumuseţile Apusului, va ajunge vreodată să se mulţumească doar cu fărâmituri. Adică nu! zâmbi el. Prietenia ei nu e pentru mine o simplă fărâmitură, ci tot ce am eu mai sfânt. Doamne, când s‑a mai văzut pe lume un tânăr care să‑şi îndrăgească rivalul? Ţin la acest Cae Indru împotriva voinţei mele. Sau poate nu ţin. Poate îl admir. Dar pasul dintre admiraţie şi prietenie e tare mic. Indru e ceea ce aş fi vrut eu să fiu, dacă nu mi‑ar fi lipsit voinţa. El îşi pune viaţa în primejdie pentru neamul valahilor. Eu, pentru un iatac. El doarme prin păduri, pe coclauri, aleargă prin ploaie, prin frig, se avântă în luptă fără să se gândească la viaţa lui, îşi foloseşte inteligenţa şi iscusinţa armelor pentru a‑i răpune pe duşmanii neamului său. Din această pricină îşi neglijează chiar dragostea. Azi şi‑a pus viaţa în primejdie pentru un prieten. Câţi se pot lăuda cu asemenea lucruri? Eu ce fac? Am moştenit o avere uriaşă, dimpreună cu un titlu mare. În aceşti aproape treizeci şi cinci de ani m‑am dovedit priceput să cer, să poruncesc, să primesc. Se trezi din gândurile lui. Frumoasa trăsură intrase în vadul Târnavei Mari. Dincolo de apă drumul se continua în pantă dulce. Sus pe meterezele castelului se aprindeau torţe pentru veghea de noapte. Parcul imens de arini, de fagi, de salcâmi băştinaşi, de arţari, de brazi aduşi cine ştie de pe unde, se întindea pe luncă şi pe deal până departe către satul Mihalţ. Vechiul castel construit cândva pe cheltuiala marelui latifundiar Ioan de Szentiváni, se ridica semeţ deasupra Târnavei ocupând un loc frumos şi folositor din punct de vedere strategic. Aşezarea lui gândită cu temei domina locurile dintre Crăciunelul‑de‑Jos şi Mureş. Pe la 1593, baronul Albert de Szentiváni, urmaşul de drept al acelui Ioan care dispăruse fără urmă la un asediu turcesc, reclădi o aripă a castelului părăginită în urma unei răscoale a iobagilor. Din vechea latifundie se pierdură unele sate, dar cele mai de seamă, adică Cisteiul românesc, Obreja, Mihalţul, Crăciunelul, Bucerdea şi Peţălca, întinse pe douăzeci şi cinci de mii de iugăre, fură vândute un an mai târziu, contelui Hans Beckembauer. Cei peste două mii de iobagi români se închinară după legile timpului noului proprietar. Preţul acelei tranzacţii fusese atât de mare încât nobilimea principatului avu multă vreme subiect de discuţii.
Baronul Albert nu fusese un mare iubitor de frumos, astfel că parcul imens de odinioară căzuse într‑o stare jalnică. Noul proprietar, mai bogat chiar decât se crezuse, tocmi oameni pe plată bună, iar parcul reveni la vechea strălucire. Aleile îngrijite cu piatră de râu, băncile presărate ici‑colo, poienile cu ronduri de trandafiri, chioşcurile încântătoare, mirosna aspră a atâtor esenţe de lemn şi clipocitul molcom al apelor Târnavei, îmbiau la odihnă.
Pe dealurile nesfârşite din spatele castelului, contele Beckembauer înjghebase o mare crescătorie de cai, dovedindu‑se mai priceput decât fostul proprietar. La vremuri cu atâtea mişcări de oşti, caii se căutau pretutindeni, iar preţurile nu erau de lepădat. În pivniţele castelului, folosite altădată drept închisori pentru lotri, pentru iobagii prea îndrăzneţi sau pentru oştenii ce se dovedeau căzuţi în vreo ispită, noul proprietar depozita vinurile ce se înmulţeau de la un an la altul. Castelanul nu se grăbea să le vândă, îndoindu‑le preţul prin învechire. Pe dealurile dinspre Crăciunel, sarea aflată prin adâncimi ieşea singură la suprafaţă în zecile de izvoare. Căruţele castelului făceau transporturi de sare chiar până în pusta Ungariei.
Cu toate veniturile bune, cu toată frumuseţea şi bogăţia din jur, tânărul castelan trăia retras, arătându‑se rar la curtea din Alba‑Iulia, sau la petrecerile nobililor învecinaţi. Sora lui, contesa Stela Beckembauer, despre care se zvonise că ar fi cea mai frumoasă fată a Transilvaniei, urma pilda fratelui, preferând plimbările călare pe un minunat cal dăruit de contele Teleki. Puţini ştiau că cei doi fraţi se numeau în realitate Ion şi Stela Cristu. Dar şi mai puţini erau cei ce aflaseră că falsul conte lucra acolo de câţiva ani pentru Mihai‑vodă, domnul Ţării Româneşti.
Poarta cea mare a castelului se deschise cu zgomot lăsând loc de trecere trăsurii lui Teleki. Majordomul trimise vorbă stăpânilor şi se repezi să‑l primească pe musafirul picat la vreme de seară.
— Nu ştiu dacă surpriza e la fel de mare ca bucuria, strigă contele Beckembauer de sus de pe scări.
Faţa lui simpatică, lungă de un cot, strălucea de plăcere, iar părul căzut în neorânduială dovedea graba cu care ieşise înaintea musafirului. Picioarele puternice şi lungi, pline de tinereţe, străbătură iute distanţa ce‑i separa. Braţele mari ca două morişti se desfăcură în lături, astfel că pieptul voinic primi îmbrăţişarea musafirului.
Auzind exclamaţia de bucurie, pe care de fapt o aştepta, inima lui Teleki tresări înviorată.
— Aş fi ingrat, răspunse musafirul, dacă nu ţi‑aş mărturisi chiar de la început că va trebui să împărţi bucuria cu tânăra contesă, dar nu în părţi egale ca de obicei.
— Să înţeleg prin aceasta că îi aduci veşti? zâmbi castelanul în vreme ce ochii lui inteligenţi sclipiră spre ironie.
— Ce altceva aş putea să fac acolo unde nu am alte speranţe?
— Eşti nedrept, domnule Teleki! Oare prietenia nu poate sta în cumpănă egală cu dragostea?
— Niciodată. Sunt sentimente diferite. Socotindu‑le laolaltă ar fi ca şi cum ai număra oile şi caii împreună. Dar iat‑o pe sora voastră.
Tânăra contesă coborî scările în goană, sinchisindu‑se prea puţin de etichetă. Purta o rochie simplă de culoarea cerului, iar o şuviţă din părul ei bogat, roşu ca focul, îi căzuse pe faţa îmbujorată. Mersul firesc, fără artificii, îi scotea în evidenţă frumuseţea corpului, aplecată mai puţin spre rotunjimi decât spre liniile lungi, delicate, care împlineau un tot plin de farmec. Ochii ei cenuşii, strălucitori, îl cuprinseră pe musafir dintr‑o căutătură scurtă, parcă întâmplătoare, dar suficientă pentru a înregistra cele mai mici amănunte.
— Sper să staţi mai mult la noi, domnule conte, spuse cu bucurie nereţinută. Fratele meu nu va fi mai puţin încântat decât mine.
— E o invitaţie care mă onorează, evită musafirul un răspuns direct.
Stela simţi delicatul refugiu şi fiindcă nu‑i erau dragi prefăcătoriile, îl ameninţă cu degetul.
— Of, domnule Teleki! Sunt puţini prietenii noştri, iar cei mai buni ajung pe la noi doar în trecere. Sper să ne fii oaspete măcar o săptămână.
— Mă predau, râse musafirul fericit de bucuria ce strălucea în ochii ei. Cât despre veşti, vor fi la plecare. Până atunci le voi ţine închise în mintea mea fără să‑mi pese de povara lor.
— Domnule Teleki, strigă fata roşind, cu toate rugăciunile ce le fac pentru domnia‑ta, vei ajunge cu siguranţă în purgatoriu păcătuind astfel. Care fată, care   femeie din lume ar putea rezista o săptămână în faţa unor veşti ce le‑ar putea căpăta pe loc? Ar fi oare casne mai mari decât aceasta?
— Te rogi pentru mine? îngână contele buimac.
— Uneori, zâmbi ea cuprinsă de sfială.
Intuind momentul greu ce picase peste cei doi, tânărul castelan interveni la timp.
— Cred că pentru nişte oameni atât de retraşi ca noi, veştile bune ca şi cele mai puţin bune sunt o adevărată înviorare.
— Aşa e! aprobă musafirul. Veştile sunt de mai multe feluri. Prima e scurtă şi sper să vă facă multă plăcere. L‑am invitat aici pe contele de Szatmâri, viitorul moştenitor al bătrânei contese. E un tânăr fermecător, dar nu se poate asemui nici pe departe cu mătuşa lui, doamna contesă de Szatmâri.
— Minunat, minunat, domnule Teleki! se entuziasmă castelanul. Aceste ziduri vechi vor prinde puţină viaţă.
— Aşteptaţi, că nu e totul! se înveseli musafirul. Am invitat‑o şi pe bătrâna contesă. Tinerii nu prea fac tovărăşie bună cu bătrânii, dar această doamnă, cam aiurită la prima vedere, merită să fie cunoscută de voi. E vorba despre acea admirabilă doamnă care nu‑şi lasă nepotul să poarte o biată perucă, susţinând că numai naturalul are preţ în viaţă. Acea doamnă care a tras cu pistolul după dregătorii principelui. Acea doamnă care la peste optzeci de ani, după spusele altora, şi la aproape şaizeci, după spusele ei, se ţine atât de bine încât mai iese dimineaţa călare, să se plimbe pe frumoasele ei domenii. Acea doamnă care a binevoit să‑mi arunce în cap o salatieră de argint, numai pentru faptul că am avut neprevederea să‑i spun: "Doamnă, arătaţi minunat." "Mincinosule! mi‑a strigat ea. Crezi că nu ştiu cum arăt? Chiar dacă mai jumulesc ceva din vârsta adevărată, pe care nu ţi‑o spun pentru că eşti obraznic, ştiu cum pot arăta la anii mei. Haide mai bine să mâncăm nişte langoşe călduţe şi să golim amândoi o oală de pălincă. Pramatia de nepot nu ştie să bea. Mă mir cum îl mai rabdă pământul." Acum să trecem la celelalte veşti. În urmă cu patru ani, Sigismund Báthory a dat acel bal de pomină, despre care aveţi ştire fiindcă am fost împreună. După cum vă amintiţi, printre invitaţi se aflau şi trimişii curţii din Bucureşti, adică tinerii Cae Indru, Chirilă Zece Cuţite, Costache Caravană, Ducu cel Iute, Petrache cel Mic, Niţă Praştie, Tufănel, Toroipan, Găluşcă şi Sile Adormitu. Domnii Tufănel, Toroipan şi Găluşcă ne‑au făcut atunci o frumoasă demonstraţie de luptă cu bâta. Ei bine, ieri dimineaţă am fost în Mediaş, unde am asistat la înscăunarea noului principe. Privind prin mulţimea de gură‑cască, văd un tânăr oacheş, înalt şi subţirel, cu mersul ca de lăcustă. O figură atât de şuie ca a domnului Tufănel e greu să nu se facă remarcată. Intuind pricina prezenţei sale acolo am plecat spre drumul care duce către Dumbrăveni şi Sighişoara. La vreo cinci minute după ce salvele au anunţat înscăunarea lui Andrei, îl văd iar pe Tufănel călare, gonind parcă mânat din urmă de toate furiile iadului. Azi pe la prânz îl întâlnesc în Alba‑Iulia pe domnul Baltazar, comandantul garnizoanei din Sighişoara. Îl ştiţi şi voi. Un lungan bărbos, cu o cicatrice mare pe faţă. Din vorbă în vorbă, aflu că domnia‑sa a făcut un chef straşnic la hanul Butoiul Tămăduirii, situat în pădurea de dincolo de Sighişoara. Chefuise cu grăsunul Găluşcă. În toiul chefului apare Tufănel, schimbă unele şoapte cu Găluşcă, iar grăsunul se scuză în faţa lui Baltazar: "Domnule, continuaţi cheful cu prietenul nostru. Eu sunt nevoit să dau o fugă la Braşov, unde iubita noastră soacră e gata să‑şi dea duhul. La noapte sunt îndărăt, dacă nu vor crăpa caii de schimb sub mine." Ei, ce ziceţi despre asta? râse Teleki privindu‑şi gazdele amuzat.
— Ştiu eu? răspunse Beckembauer. Cred că domnul Găluşcă îşi iubeşte soacra.
— Soacra? Nici vorbă. Tufănel şi Găluşcă îi duceau veşti lui Mihai‑vodă. Veşti privitoare la schimbarea din Transilvania. Tot din anumite izvoare ştiu că domnul Toroipan locuieşte la hanul Berbecul Gras din Braşov. Cred că el e soacra lui Găluşcă. Am mare admiraţie pentru Mihai‑vodă. Cu asemenea ştafete iuţi ştie tot ce se întâmplă în ţările vecine. Nici curtea de la Praga, nici Constantinopolul nu au o atât de bună organizare a ştirilor. Dar n‑am isprăvit cu veştile. Azi în zori a fost arestat Chirilă Zece Cuţite, chiar lângă Alba‑Iulia. Câteva ceasuri mai târziu mă aflam la palatul princiar într‑o discuţie cu Andrei Báthory, cu Naprágy, Ciomârtan şi Kornis. În toiul discuţiei apare căpitanul Jager şi‑l anunţă pe cardinal că domnul Cae Indru cere audienţă. Din zori se pusese preţ în aur pe vieţile acestor oameni ai lui Mihai‑vodă.
Auzind asemenea veste, contele Beckembauer nu păli aşa cum se aştepta musafirul. Doar mâinile delicate ale frumoasei contese tresăriră lung, ca o bătaie de aripi.
— Interesant, murmură castelanul. Să auzim în continuare. Bănuiesc să fie o continuare.
— Da, o continuare grozavă. Cardinalul i‑a poruncit lui Jager sâ‑l pună în lanţuri pe Indru, refuzându‑i audienţa. La vreun sfert de ceas îl văd pe căpitan că se întoarce. "Ei, ce mai e?" l‑a întrebat principele. "Măria‑ta, un cuvânt din partea prizonierului." "Ah, ah, rosteşte‑l, domnule!" i‑a poruncit cardinalul‑principe. "Zablije", a răspuns căpitanul. Auzind asemenea cuvânt, cardinalul fu apucat de un tremur care ne‑a uluit. Se albise la faţă, iar în ochi i se citea groaza. Apoi ne‑a poftit afară şi a cerut să‑i fie adus prizonierul. L‑am văzut în lanţuri pe Cae Indru. Călca atât de calm şi de zâmbitor încât m‑am simţit dintr‑o dată mic lângă el. Din cauza surprizei abia i‑am răspuns la salut. Nu ştiu ce s‑a petrecut între el şi principe. După o jumătate de ceas era fără lanţuri. Nimic din înfăţişarea lui calmă, uşor adormită, nu se schimbase. Dacă a scăpat dintr‑o astfel de primejdie, cu siguranţă că e un mare vrăjitor. Din păcate, domnul Chirilă e încă în lanţuri.
— Ei, zise castelanul, acum când s‑au isprăvit veştile, propun să intrăm amândoi în pivniţe. Vinul adus la masă îşi pierde strălucirea. Trebuie să mergem la el în Sfânta‑Sfintelor.
Gazda şi musafirul coborâră nesfârşitele trepte. Slujitorii aprinseră făclii. Nisipul greblat frumos îi îndemna parcă să calce în vârfurile picioarelor. În timp ce vechii prieteni se cinsteau din toată inima, Stela Cristu, falsa contesă Beckembauer, urcă scările spre odaia ei. Abia acolo lacrimile stăpânite atâta vreme alunecară domol pe faţa strălucitoare de tinereţe. Când se simţi mai uşurată îşi închipui că se află într‑o discuţie cu Indru.
"Te‑am cunoscut sub numele de Cociuban, începu ea. Mai târziu am aflat că te numeşti Cae Indru. După lupta de la Călugăreni, fostul cancelar Iojica mi‑a spus că adevăratul nume al domniei‑tale e Marcu. Iată că de la tine nu am aflat nimic, ci numai de la alţii. De acel ce se ascundea sub numele de Cociuban m‑am îndrăgostit când aveam şaisprezece ani. Ar trebui să‑ţi spun Cociuban, fiindcă de acest nume mi‑am legat primele visuri, dar nu pot. Ai apărut într‑o dimineaţă la castelul nostru din Munţii Semenicului. Veneai din pădure şi eu nu bănuiam că erai hăituit de duşmanii lui Iojica. Erai înalt şi slăbuţ, încă neformat. Mişcările tale erau moi, parcă leneşe, iar ochii mereu subţiaţi ca atunci când te fereşti de lumină puternică. Arătai molcom la fire şi cam încet. Zâmbeai rar, mai ales la supărare. Pentru zâmbetul acela aspru, mi‑ar fi plăcut să te văd mereu supărat. Purtai la brâu şapte cuţite de care nu te despărţeai nici noaptea. Mă tot întrebam de rostul lor. Odată mă depărtasem de castel prin pădure. Într‑o poiană am întâlnit doi lotri care s‑au năpustit asupra mea. Am ţipat îngrozită fără să‑mi dau seama că te strig pentru prima oară pe nume. Nu‑l strigasem nici pe tata, nici pe fratele meu. Voi bărbaţii trăiţi momentele cu toată puterea aşa cum le trăim şi noi, dar noi femeile mai avem harul de a ne gândi mai târziu la acel moment, desfăcându‑l în mii de bucăţi, dând interpretare fiecărui gest. Acesta e unul din marile haruri femeieşti. În timp ce fugeam de lotri, ţi‑am auzit tropotul calului. Ai sărit din şa asemeni unui fulger. Am vrut să mă adăpostesc în spatele domniei‑tale, dar mi‑ai dat un brânci care m‑a aruncat peste nişte tufe de bozie. Când ai aruncat cuţitele spre cei doi, au fost ca două lovituri de trăsnet. Abia ţi‑am putut urmări mişcările iuţi. Dar nu rănirea lotrilor m‑a speriat, ci zâmbetul domniei‑tale, în care am descoperit ceva înfricoşător. Fusesem o biată copilă proastă, care dorisem uneori să te văd supărat. În ziua aceea am descoperit că te iubesc. Dar am mai descoperit ceva. Mi‑am dat seama că mi‑e un pic teamă de domnia‑ta. Totuşi nu te pot numi Cociuban. Nici Marcu nu te pot numi, chiar dacă e nume de prinţ al neamului nostru. Dragostea mea s‑a legat de Cae Indru. Când ai dispărut de la castel, hăituit de duşmanii mulţi, m‑am descoperit dintr‑o dată bătrână la gânduri şi fără vlagă. Apoi am aflat că ai murit acoperit de ocară, iar pentru mine zilele deveniseră ca şi nopţile, fără strălucire. Când ai apărut la balul principelui Sigismund, după mai bine de doi ani, mă aflam acolo alături de contele Teieki. care mă ceruse în căsătorie. L‑am refuzat. Care fată l‑ar fi refuzat pe Teleki? Cred că ştiai ceva în această privinţă. Când ţi‑am auzit numele rostit, când ai intrat pe uşă, întreaga mea viaţă mi se adunase în priviri. Ţi‑ai rotit ochii prin sală fără grabă. Asupra mea au zăbovit ca din întâmplare şi am simţit atunci cum mi se sfâşie inima. Îmi făcusem atâtea planuri, atâtea visuri. Credeam că vom dansa împreună. Că mă vei scoate din sala balului. Că mă vei săruta. Ar fi fost împlinirea după anii aceia grei când te ştiusem trecut din viaţă. Nimic din visările mele nu s‑a împlinit. Adică nu. S‑a împlinit ceva. Te‑am văzut. Umerii ţi se mai lărgiseră. Aveai un semn nou şi mic deasupra ochiului. Principele v‑a invitat să vă arătaţi măiestria la sabie în faţa părintelui Grasa. L‑ai învins, dar asta nu are însemnătate. Însemnat a fost doar faptul că am trăit acea luptă alături de domnia‑ta. Când te apărai de loviturile iuţi şi frumoase ale marelui spadasin, ochii ţi se îngustau ca o lamă de cuţit, iar mişcările erau atât de leneşe încât credeam din clipă în clipă că vei pierde lupta. Apoi, ochii s‑au mărit brusc. Mişcările domoale s‑au transformat în fulgere, până când părintele Grasa şi‑a cules arma de pe jos. Ce s‑a petrecut mai pe urmă a fost ca un vis rău. Principele a încercat să vă aresteze, dar domnia‑ta şi prietenii care te însoţeau l‑aţi înconjurat pe Sigismund şi sub ameninţarea cuţitului aţi ieşit din palat. În lupta de la Călugăreni te‑ai aruncat în faţa lui Mihai‑vodă, ferindu‑l de moarte. Focul din pistolul turcului te‑a lovit în piept. Ai mai avut puterea să arunci cuţitul omorându‑l pe duşman. Apoi ai căzut în braţele lui Mihai‑vodă. Printre ultimele cuvinte ale domniei‑tale s‑a aflat şi numele meu. Iar eu crezusem atâţia ani că niciodată nu te‑ai gândit la mine. Prietenii domniei‑tale te‑au adus în Transilvania pe jumătate trecut din lumea aceasta. Domnul Ducu cel Iute a venit în Obreja să‑mi dea de ştire. Calul său a căzut sub dealul de lângă Târnava. Ducu s‑a prăbuşit la picioarele mele. Atunci am înţeles că nu numai eu te iubesc. Am ales cel mai bun cal şi am gonit într‑un suflet. Dincolo de Blaj am întâlnit trăsura cancelarului, care îmi ieşise înainte. Iojica mi‑a făcut loc lângă el şi mi‑a spus că de va fi putinţă de salvare a domniei‑tale, doi oameni ar fi în stare să înfăptu-iască minunea. Eu şi Zimmermann, felcerul principelui. Niciodată nu mi‑am putut închipui să aud tremurând vocea aspră a lui Iojica, Apoi, când am văzut trupul vostru fără cunoştinţă, am simţit cum fuge viaţa din mine. Dacă nu am căzut, a fost o întâmplare. Luni în şir le‑am petrecut la căpătâiul vostru şi fiecare strop de viaţă care apărea în trupul vlăguit mă întărea şi pe mine. Într‑o dimineaţă te‑ai sculat să te razi, dar slăbiciunea te‑a făcut să te sprijini. Peste un ceas a venit Sile Adormitu şi ţi‑a adus vestea că se urzeşte un complot împotriva lui Mihai‑vodă. Te‑ai îmbrăcat ca unul sănătos, m‑ai sărutat pe faţă din fugă şi ai plecat. Era primul nostru sărut. Adică nu. Odată dormeai agitat. M‑am aplecat şi te‑am sărutat pe frunte şi am şoptit fără să‑mi dau seama: "Soţul meu". Ai deschis ochii doar pe jumătate, iar eu am crezut că pier în clipa aceea. Nici azi nu ştiu dacă m‑ai auzit. Sunt patru ani de când ai plecat. Ştiu că mă ocoleşti. Te‑ai gândit poate că viaţa domniei‑tale mereu în cumpănă, mereu pe drumuri, nu o poţi lega de a mea. Ah, dragul meu Cae Indru, dar iată că ai ieşit mereu din toate primejdiile. Într‑o lume atât de agitată şi nesigură ca cea în care trăim, cine mai poate fi sigur pe viaţa lui? Totuşi, un om ca tine nu e drept şi nu poate să moară, iar eu nu mai am puterea să aştept. Te rog, îndură‑te de mine! Sunt şase ani de când sper. Curând voi ajunge o fată bătrână şi amintirile mele au prea puţină strălucire."
Stela Cristu oftă resemnată. Apoi, îi auzi ca prin vis pe Ion şi pe Teleki trecând prin coridor cam afumaţi. Afară se înteţise vântul. Ploaia iute lovea neputincioasă în zidurile castelului. Doar sus pe metereze oştenii de pază îi simţeau puterea.

*

Aşa cum i se poruncise, căpitanul Jager se prezentă peste un ceas în cabinetul de lucru al principelui.
— Ah, iată‑te, domnule! zise cardinalul împingând hâr‑tiile de pe masă într‑o parte. Ia loc!
— Nu se cuvine, măria‑ta.
— Lasă, lasă eticheta! Avem de vorbit. Din câte am aflat, ai fost o vreme comandant al garnizoanei din Sighişoara, cu o soldă de patru ducaţi pe lună. Ce soldă ai acum?
— Cinci ducaţi, răspunse Jager întrebându‑se unde vrea să ajungă principele, dacă se interesa de veniturile sale.
— E mult sau puţin?
— Şi mult şi puţin, măria‑ta. Adică mult pentru un vechi oştean ce se mulţumeşte cu întreţinerea de la garnizoană şi cu o cană de vin bun. Puţin, pentru unul hotărât să‑şi întemeieze o familie, aşa cum e cazul meu.
— Mda! zâmbi principele, învăluindu‑l cu o privire protectoare. Ne‑am gândit să‑ţi ridicăm solda la şapte ducaţi. Ce zici?
— E mai mult decât speram, răspunse căpitanul mirat.
— Ei, ei, s‑ar putea să‑i meriţi. Am nevoie de oameni de încredere. De oameni în stare să intre în foc pentru mine. Azi eşti căpitan. Mâine s‑ar putea să‑i iei locul lui Kornis.
"Ce naiba o fi vrând ăsta de la mine, de mă ia aşa pe departe? se întrebă Jager. Doar asta‑i datoria mea. Să‑l slujesc."
— Ai putea să fii un asemenea om? întrebă cardinalul sf redelindu‑l cu privirea.
— Aş putea, măria‑ta.
— Îmi placi, Jager. Eşti modest şi sârguincios, tăcut şi inteligent. Iată nişte haruri care te‑ar putea duce mai sus decât speri. Poftim hârtia prin care îţi mărim solda! Partea ce ţi se cuvine din arestarea lui Chirilă Zece Cuţite se ridică la o sută de ducaţi. Ia şi această hârtie! Pentru zelul dovedit azi în cazul domnului Indru, îţi dăruiesc cinci ducaţi. Acum ce mai spui?
— Spun că sunteţi generos. Până azi n‑am fost băgat în seamă la curtea din Alba‑Iulia. Eram o umbră necesară la uşa palatului. Un câine de pază. Oare să cred, măria‑ta, că a sosit ceasul meu?
— Să crezi, Jager! spuse cu toată sinceritatea cardinalul. Cunoşti locul de la Stânca Diavolului?
— Ca buzunarele mele.
— La miezul nopţii va trebui să fii acolo dimpreună cu Chirilă, prizonierul nostru. Sus pe stâncă se vor afla Cae Indru, Costache Caravană şi Ducu cel Iute. Cu ajutorul unei frânghii îţi vor coborî trei călugări. Domnia‑ta îl vei urca pe Chirilă. Când va ajunge el sus, vor urma nişte hârtii mincinoase şi încă doi călugări. Îi iei pe călugări sub pază personală. Nimeni nu are voie să discute cu ei. Te voi aştepta aici înainte de apariţia zorilor.
— Câţi oameni să iau, măria‑ta?
— Cinci sute.
— Dar nu mă duc la război. De zece ori mai puţini şi tot ar fi prea mulţi.
— Nu, Jager! îl întrerupse aspru cardinalul. Cinci sute nu sunt mulţi. Oştenii să înconjoare toată zona, cu poruncă să nu ia prizonieri, ci să ucidă tot ce întâlnesc viu.
— Nu‑i drept fără judecată.
— Ah, ah, lasă prostiile, Jager! se încruntă principele. Crezi că acei domni se vor da prinşi fără luptă? Din izbânda pe care o vreau, s‑ar putea să ieşi bogat. Cae, Chirilă, Du cu şi Costache preţuiesc, vii, opt sute de ducaţi. Dacă îi aduci în lanţuri, primeşti această sumă. Dar dacă îi aduci morţi, vei primi de trei ori pe atâta. Norocul nu se abate prea des asupra omului. Nu lăsa să‑ţi scape asemenea prilej, căpitane!
— Nu‑l voi lăsa, zâmbi Jager.
Când înnoptă de‑a binelea, ieşiră prin poarta de nord a cetăţii Alba‑Iulia cinci sute de călăreţi. Adică prin aceeaşi poartă părăsită de Indru cu două ceasuri mai devreme. În timp ce trupa se mişca spre Măgura Vulpii, tânărul ajunse aproape de Stânca Diavolului. Chibzuit, Cae îşi lăsă armăsarul într‑un loc ferit şi se strecură ca o umbră spre locul unde se despărţise de prieteni şi prizonieri.
"Iată că nu ştiu ce s‑a întâmplat în lipsa mea, gândi el, iar prevederea e mama înţelepciunii."
Pădurea dormea adânc. Susurul liniştit al Ampoiului parcă întărea liniştea locurilor. Aerul era greu ca dinaintea ploii. Întunericul se dovedea negru ca smoala. Din apropiere ţâşni o pasăre de noapte, fâlfâindu‑şi aripile domol. După zgomotul rar al aripilor, Cae pricepu că pasărea nu a fost scornită din culcuşul ei. La vreme de primejdie, bătăile aripilor sunt scurte, iar zborul se face la rasul pământului, nu în văzduh. Se opri după un sfert de ceas, gândindu‑se: "Dacă nu s‑a întâmplat nimic rău, acum sunt destul de aproape ca să fiu auzit de către prietenii mei."
Duse palmele în jurul gurii şi scoase un ţipăt uşor, de bufniţă. La cel mult douăzeci de paşi, răzbi un ţipăt asemănător. Indru răsuflă uşurat. Peste câteva clipe Ducu îi ieşi în întâmpinare.
— Totul e bine pe aici?
— Totul.
— În cazul ăsta, avem mult de lucru. La miezul nopţii, Jager îl va aduce pe Chirilă sub Stânca Diavolului.
— Ai reuşit să‑l îndupleci pe cardinal?
— Nu să‑l înduplec, ci să‑l sperii. Totuşi, din partea lui ne aşteaptă multe primejdii. În noaptea aceasta vom face schimb de prizonieri, cu ajutorul frânghiei lui Costache. Aici voi rămâne singur. Voi doi luaţi caii noştri şi ai călugărilor. Dincolo de muntele acesta începe un pârâu. După un ceas de mers ajungeţi la Poiana Zorilor. Să mă aşteptaţi acolo! La Stânca Diavolului s‑ar putea să fie horă mare.
— Nu plecăm nicăieri, zise Costache apropiindu‑se. Am auzit că va fi schimb de prizonieri. Crezi că principele va scăpa asemenea prilej de a pune mâna pe noi?
— Sigur că nu, răspunse Indru. Acesta e şi motivul pentru care vreau să puneţi caii la adăpost. Jager va înconjura aceste locuri cu mulţi oşteni. Nici eu nu aş scăpa un astfel de prilej.
— Tocmai asta ne face să rămânem alături de tine şi Chirilă.
— Hotărâm la urmă, fu de părere Ducu. Întâi să ascultăm planul prietenului Cae. Fiindcă sunt convins că are un plan.
— Am,
— O clipă, interveni Caravană. În afară de Zablije a mai scăpat cu viaţă un călugăr.
— Asta nu schimbă cu nimic planul meu. Dacă sunt bine legaţi amândoi, nu‑mi vor da nici o bătaie de cap.
— În privinţa legăturilor, ştii că sunt meşter, chicoti grăsunul. Sunt burduf amândoi şi cu nişte căluşuri frumoase în gură. Zău că e o cinste pentru ei să poarte nişte căluşuri meşterite de Caravană. I‑am ascuns în tufişuri, cam la cincisprezece paşi de Stânca Diavolului.
— Bine lucrat! aprobă Indru. Ei nu trebuie să cunoască pregătirile noastre. Auzi, Costache? Oare dacă am despleti funia şi am împleti două mai subţiri, ar avea destulă rezistenţă?
— Te cred. Sunt făcute din cânepă nouă.
— Atunci, la treabă! Eu despletesc. Tu şi Ducu împletiţi. Trebuie să fim gata înainte de miezul nopţii.
— Vom fi, dar nu prea le văd rostul.
— Tocmai pentru că nu ţi‑am spus planul până la capăt. În timpul zilei am cercetat peretele muntelui din dreapta. La înălţimea de cinci‑şase stânjeni se află o vatră. Cine ajunge pe vatra aceea îşi poate continua drumul spre creastă. Va trebui să atârnăm acolo o frânghie de la vatră în jos. Oricât de mulţi oşteni ar ajunge aici, vor fi neputincioşi în faţa pereţilor drepţi de piatră. Adică vom ieşi din încercuire de parcă am zbura peste crestele munţilor. La aşa ceva nu se va aştepta Jager.
— Propun să plece numai Costache cu caii, interveni Ducu. Pentru atâta treabă nu‑i nevoie de doi oameni. Eu voi rămne aici. În timp ce tu vei sta pe Stânca Diavolulu la schimb, mă furişez prin împrejurimi, pentru a urmări mişcările oştenilor.
— Adausul la plan nu e rău! observă Cae.
Lucrară iute. Mâinile lor meştere la asemenea treburi isprăviră frânghiile într‑un ceas. Cu puţin înainte de miezul nopţii. Costache porni cu caii spre Poiana Zorilor. Cae făcu un ocol mare, până găsi un loc bun de urcuş. Ajunse pe vatră, nu fără greutate, fixă frânghia de rădăcinile ieşite ale unui brad şi se lăsă apoi să alunece de‑a lungul frânghiei. Ducu îl aştepta neliniştit de întârziere. Răsuflă uşurat când îl simţi lângă el. După douăzeci de paşi, ajunseră din nou pe Stânca Diavolului. Apoi, abia avură timp să‑i care pe călugări la locul de schimb, când se auzi glasul lui Jager:
— Eşti aici, domnule Indru?
— Aici, căpitane. Bună seara!
— Tot respectul nostru! răspunse Jager politicos. Putem începe schimbul?
— Îndată. Numai să fixez frânghia. L‑aţi adus pe domnul Chirilă?
— Da, prietene, răspunse acesta. Sunt aici sub stâncă. Domnul Jager m‑a îndatorat cu această plăcere. Calul meu e sub mine. Din păcate nu‑l putem căra sus. I‑am promis unui oştean o răsplată bună, dacă se va îngriji de el. Căpitanul e de părere să cobori pentru a‑l lua în primire şi a schimba unele amabilităţi. Dar domnia‑sa e însoţit de vreo cinci sute de oşteni, aşa că propun să amânăm această plăcere până la o împrejurare mai nimerită.
— Regretul e de partea mea, râse căpitanul. Întâlnirile cu domniile‑voastre au început să devină o sursă de câştig bun. Îmi aduc ducaţi. Păcat că noaptea e atât de întunecoasă. V‑aţi fi bucurat de salutul nostru.
În timp ce se schimbau asemenea amabilităţi, Ducu făcu un ocol mare prin împrejurimi. Se târa uşor, ca o adiere. Nimic nu se clintea în urma lui.
— Gata, domnule Jager, putem începe, strigă Cae.
Zicând acestea, începu să‑l coboare pe Clement. Curând îi veni rândul lui Zablije. Apoi, primul mort.
— Ah, ah! exclamă Jager. Călugărul acesta e ţeapăn de‑a binelea. Nu ştiu dacă schimbul se desfăşoară în regulă.
— Ştie principele, bravă Cae.
"Pe toţi dracii! gândi căpitanul. Cardinalul nu mi‑a pomenit nimic despre asta. Sper să nu am necazuri."
După asemenea cugetare se întoarse către Chirilă.
— Urcă, domnule! A fost o plăcere pentru noi şi trag nădejde să ne mai întâlnim.
— Ne‑am întâlnit de multe ori, spuse acesta şi de fiecare dată plăcerea a fost de partea noastră.
Căpitanul înţelese ironia, astfel că răspunse acru:
— Aşa e, domnule!
Când ajunse Chirilă sus, Cae îi şopti repede:
— Mergi douăzeci de paşi spre dreapta, până ai să dai de peretele muntelui! Pipăie cu mâna de‑a latul peretelui şi vei simţi o frânghie! Urcă pe frânghie până te loveşti de nişte rădăcini de brad! Agaţă‑te de ele şi ai să ajungi pe o vatră! Să mă aştepţi în locul acela!
— Ei, ei, ce se întâmplă acolo? îşi pierdu răbdarea căpitanul, bănuind şoaptele celor de sus.
— Îndată, îndată, râse Indru. Pari grăbit, domnule Jager, dar nouă nu ne displace întâlnirea cu voi, mai ales în situaţia de faţă, când ne desparte asemenea obstacol.
— O, o! gustă gluma căpitanul, am ştiut totdeauna că sunteţi un om de duh. Dar să mă ia naiba! Şi acest călugăr e mort.
— Ca şi ultimul, dragă Jager. Doar nu‑ţi închipui că întâlnirea dintre noi a fost amicală?
— Nu‑mi închipui nimic. În schimb mi‑e teamă ca schimbul dintre noi are unele cusururi.
Cae nu‑i răspunse. De undeva din apropiere se auzi un ţipăt de bufniţă. Era semnalul lui Ducu, iar tânărul pricepu că întreaga zonă e înconjurată de oşteni. Apoi, auzi lângă el o şoaptă:
— Lasă‑l naibii! Peste câteva clipe, drumul nostru spre frânghie nu va mai fi liber.
Zgomotele din jur se înteţiră brusc. Indru nu‑l mai legă pe ultimul călugăr mort, ci îi dădu un brânci de sus de pe stâncă. La spatele lui se precipitară sumedenie de paşi. Dar el nu făcu greşeala să alerge. Ridică un bolovan greu cât un copil şi‑l aruncă spre stânga. Atraşi de zgomot, oştenii dădură năvală în direcţia bolovanului. Tânărul alunecă spre frânghia salvatoare ca o nălucă. Apoi îl auzi pe Jager:
— Domnule Indru, de data aceasta nu mai scăpaţi, iar plăcerea va fi de partea noastră.
De undeva, parcă din cer, îi răspunse un hohot de râs. Jager înjură groaznic. Indru trase frânghia şi‑şi continuă urcuşul alături de Chirilă şi Ducu. Spre creastă, pădurea fremăta uşor. La Stânca Diavolului, oştenii se loveau între ei pe întunericul de nepătruns.

Capitolul 3

În prima duminică din iunie a anului 1599, intrară prin poarta de nord a Bucureştilor doi călăreţi cu hainele colbuite de drum lung. Cel din faţă părea un dovleac aşezat în cumpănă pe cal. Arătarea de sub el se dovedea o sluţenie rar întâlnită în Câmpia Bărăganului. Al doilea călăreţ era un lungan cât o grindă, cu faţa roşcată adusă înainte ca un bot de vulpe, cu părul roşu săltat pe creştet asemenea unei creste de cocoş.
— Nu crezi, dragă domnule Sile Adormitu, întrebă primul călăreţ, că s‑ar cuveni să ne udăm gâtlejurile după atâta oboseală?
— Pe porţile iadului, domnule Costache! răspunse al doilea călăreţ înviorat dintr‑o dată. Aveţi totdeauna unele idei adânci, izvorâte dintr‑o meditaţie îndelungată. Nu‑mi trecuse prin minte asemenea desfătare a corpului, datorită firii mele lipsite de haruri înalte. Ultimul chef l‑am făcut cu părintele Grasa şi nu mă ruşinez a vă mărturisi că sfinţia‑sa m‑a băgat sub masă după primele două găleţi cu vin. Atunci, sau poate ceva mai târziu, mi‑am dat seama de toată păcătoşenia mea trupească. Dacă mi se va întâmpla asemenea lucru şi cu domnia‑voastră, să nu‑mi interpretaţi slăbiciunea ca o lipsă de respect. Va fi suficient să mă stropiţi cu apa unei găleţi pentru a mă readuce în simţirea spiritului. Apoi voi avea cinstea să vă fac o cântare la ureche. Am o voce care te bagă în răcori.
Ajunşi printre primele case, călăreţii îşi domoliră caii obosiţi, iar privirile lor cătară lacome împrejur, aşa cum se întâmplă celor ce lipsesc de acasă multă vreme. În timpul nopţii plouase peste oraş. O ploaie scurtă, bogată, care dărui zorilor o atmosferă calmă, răcoroasă. Mirosna florilor de salcâm stăruia în aer dulce‑amăruie, ca un parfum înviorător. Soarele de dimineaţă ştergea urmele ploii, dar întreaga atmosferă a oraşului părea că întinerise peste noapte. Prin curţile gospodarilor, pietrişoara se umflase brusc de atâta sănătate. Stânjeneii, cam plini de ei, sfidau căldura cu săbiile întinse bătăios în jurul minunatelor flori albastre, iar tufele de regina‑nopţii, înalte cât omul, îşi strângeau petalele ofensate, gata să le redeschidă la cel mai mic semn de slăbiciune a soarelui. Casele boiereşti, multe la număr în partea de nord, cu intrările mari şi cerdacurile în stare să adăpostească fiecare o nuntă, răsăreau ici‑colo din măreţia boschetelor sau a copacilor bătrâni. Cireşii se desfătau ademenind privirile trecătorilor cu fructele lor roşii‑gălbui, în care soarele Bărăganului pusese ceva din sufletul său.
Înainte de a intra în Uliţa Mare, cei doi călăreţi îşi abătură caii pe la piaţa Zece Mese, unde domnii Tufănel‑tatăl şi Ciripoi‑tatăl începuseră o dispută verbală care ameninţa să nu se mai sfârşească. Tarabele lor cu blaturi, cu sucitoare şi cu linguri de lemn erau învecinate, chiar dacă le despărţea o distanţă de zece‑doisprezece paşi. Distanţă stabilită de ei, după ultima păruială, ca între două firme rivale respectate în acea zonă a Bucureştilor. Cei doi concurenţi căpătaseră o bunăstare vizibilă, datorită unor însemnate investiţii făcute în fiecare sezon călduros. Dacă în urmă cu câţiva ani se mulţumiseră să‑şi expună mărfurile pe nişte simple rogojini, acum tarabele confecţionate din scânduri le dădeau un aspect mai sobru, mai elegant. E drept că în iernile geroase cei doi negustori îşi băgau prăvăliile pe foc fie din cauza frigului, fie datorită unor proiecte ambiţioase. Dar, când începea anotimpul cald, câţiva gospodari din zona bogată a oraşului se pomeneau într‑o dimineaţă că le‑au dispărut gardurile şi nimeni nu le‑ar fi putut recunoaşte în cele două tarabe din scândură geluită frumos.
Cu toată căldura statornicită în Câmpia Bărăganului, din motive total necunoscute, domnul Tufănel‑tatăl purta o splendidă căciulă de miel alb şi negru. Culorile se păstrau la ea în părţi egale, ceea ce arăta că a fost confecţionată din două căciuli mai vechi. Sumanul aproape nou, cu mânecile mult prea lungi, avusese cu siguranţă un stăpân voinic, iar domnul Tufănel‑tatăl putea fi bucuros că nu se întâlnise până în ziua aceea cu fostul proprietar. Faţa lui mică, niţel şuie, semăna cu a unei veveriţe, iar ochii mari, cu priviri alunecoase, arătau o notă de inteligenţă.
Ciripoi‑tatăl părea un adevărat gentlemen. Pălăria lui de catifea, cam roasă de timpul necruţător, fusese croită cândva pe o căpăţână de uriaş. Acesta era motivul pentru care frumosul acoperiş se supunea atracţiei gravitaţionale şi aluneca plin de respect pe faţa negustorului, acoperind‑o cu totul. Obişnuit cu năzdrăvăniile ei, domnul Ciripoi o trimitea pe creştet cu o scurtă lovitură de palmă, iar de sub ea se arătau nişte urechi mari, clăpăuge, un. nas în formă de conopidă, o gură cât o jumătate de sapă, cu buzele vinete, supte înăuntru, datorită unor lipsuri interioare de stalactite şi stalagmite. Spre deosebire de rivalul său, nu purta suman din două motive destul de serioase. Întâi, timpul călduros nu pretindea asemenea îmbrăcăminte, iar mai apoi, distinsul cetăţean al Bucureştilor nu poseda nici un obiect care să semene cât de cât a suman. Pantalonii cu fundul mare, bun de adăpostit o clopotniţă, îi împrumutase definitiv de la un bulgar neprevăzător, dornic de o baie straşnică în râul Dâmboviţa. La apariţia celor doi călăreţi, negustorii se aflau în toiul disputei verbale, mai ales că onorata clientelă obişnuită la piaţa Zece Mese nu se îmbulzea pe lângă tarabe. Domnul Tufănel‑tatăl, mai ager în priviri decât concurentul său, se opri la jumătatea frazei, ochii îi crescură brusc, iar exclamaţia de surpriză îl făcu pe Ciripoi să tresară.
— Vere, zise domnul Tuf ănel, ia seama colo în spatele tău! Nu crezi că boierii care s‑au oprit ne caută pe noi?
Ca orice om cu sufletul curat, Ciripoi nu‑şi pierdu vremea să cerceteze. Primul său gest fu îndreptat spre marfă, cu gândul de a prinde în braţe întregul inventar al prăvăliei, cu care să se fofileze prin mulţime. Dar tot atât de repede negustorul trase concluzia că în vorbele celuilalt nu se afla nici o nuanţă de alarmă, aşa că îşi întoarse privirile printr‑o fulgerătoare şi elegantă răsucire a capului. Astfel, pălăria îi veni peste faţă, o săltă pe creştet cu un dupac îndemânatec, iar ochii lui licăriră a bucurie.
— Hei, Ciripoi, Tufănele, ia veniţi mai aproape! strigă Sile Adormitu.
Cei doi nu o luară la goană spre o atât de dulce chemare, ci zburară în întâmpinarea ospeţilor. Pantalonii bulgarului şi sumanul de provenienţă anonimă fâlfâiră scurt printre tarabe. Sile şi Costache Caravană zâmbiră mulţumiţi, observând agilitatea bătrânilor negustori.
— Câţi ani ai, Ciripoi? întrebă Sile, învârtind în palme două pungi burduşite cu aspri.
Ciripoi‑tatăl, om cu scaun la cap şi trecut prin multe, socoti să mai adauge la vârsta reală încă vreo douăzeci‑treizeci de ani, ştiind că bătrâneţea putea zgândări generozitatea călăreţilor. Dar nebunul de Tufănel i‑o luă înainte şi răspunse cu o voce mare, asemenea unui oştean:
— Cincizeci şi doi are, înălţimea‑ta. E născut într‑un an cu mine.
— Minte! sări Ciripoi‑tatăl ca ars. Eu abia mă ţin pe picioare de bătrân ce sunt. În toată piaţa asta nu e unul mai bătrân şi mai oropsit ca mine.
Sile Adormitu îşi înfrână un început de zâmbet, încruntându‑se.
— Atunci, de tine nu avem nevoie. O să ne mulţumim numai cu Tufănel. "Să mă ia naiba de nătărău! gândi Ciripoi. În toată Mahalaua Opincarilor nu se află unul mai nătărău ca mine. Domnul acesta ţine în palme două pungi. Asta se cheamă că nu le‑a scos întâmplător. Una din ele ar încăpea fără urmă în pantalonii bulgarului. Dacă nu pun mâna pe una din pungile alea, pot să mă arunc din clopotniţa bisericii Sfântul Spiridon, că nu e nici‑o pagubă.
Făcu o nouă plecăciune în faţa lui Sile, apoi o luă mai pe departe:
— Înălţimea‑ta, oamenii cuminţi sunt rari. Abia dibăceşti unul într‑o piaţă. Mie mi‑a mers vestea că aş avea mai mult scaun la cap chiar decât un boier. Asta, fără să mă laud. Văru Tufănel, arde‑l‑ar pe..., ştie că la mine vin după sfaturi toţi înţelepţii din mahala. De pomană dau sfaturi. Să mor dacă mint! Şi oamenii zic: Să mergem la bătrânul Ciripoi dacă vrem un sfat bun. Eu nu‑i pot opri să‑mi zică bătrân. Altfel, sunt dintr‑un an cu Tufănel. Ba, cred chiar ceva mai tânăr şi mai sprinten.
— Dă‑te mă‑n câştig de‑aicea! i‑o întoarse Tufănel‑tatăl.
Dar un gest al lui Sile îi domoli pe amândoi.
— Îl cunoaşteţi pe negustorul Isaia?
— Ca pe o brezaie, râse Ciripoi. În tinereţe îi aduceam nişte cai, mamă, mamă. Numai cai turceşti. Noaptea îi luam, noaptea îi vindeam şi tot noaptea dispăreau din curtea jupânului Isaia de parcă intrau în pământ.
— Da, da, înţeleg, zâmbi Sile. Acum, adunaţi‑vă marfa! Mai către seară mergeţi la Isaia să vă dea câte un cal pe alese şi straie pe măsura voastră! De fapt, ştie el ce vă trebuie. Mâine dimineaţă veniţi la hanul Privighetoarea de Aur! Iată şi nişte bani pentru femeile voastre.
Cei doi prinseră cu îndemânare pungile grase, pipăindu‑le lacomi, în timp ce Sile şi Costache Caravană îşi îndreptară caii pe Uliţa Mare, către faimosul han Privighetoarea de Aur.
Când sosiră noii oaspeţi, hangiul Cristache Mutu îşi purtă cu mare iuţeală pântecul cât un poloboc printre mesele multe. Avea o slăbiciune pentru Caravană, care se dovedea un mâncău fără pereche. De multă vreme nu‑l mai preocupau afacerile băneşti chiar dacă hanul aducea venituri grase, ci mai degrabă se simţea atras către clienţii pricepuţi în aprecierea unor bucate gustoase.
— Cristache, băiatule, strigă Caravană, în fiecare an pântecul tău mai creşte cam cât un harbuz.
— Râde hârb de oală spartă! zâmbi şăgalnic hangiul. Nici cu domnia‑ta nu mă plâng. Dacă n‑ai umbla atâta pe drumuri, cred că ai putea să mă ajungi. Dar nu‑i asta pricină de supărare. Oamenii cu pântecul rotund sunt făcuţi anume să guste toate plăcerile lumii. Iar plăcerea cea dintâi e mâncarea şi băutura. Eu îmi cunosc musafirii după înfăţişare. Cei smochiniţi la faţă şi la trup sunt adevărată pagubă pentru un hangiu cumsecade. Ăştia fug de sosuri, de carne grasă, ori de un purceluş la tavă, cum fuge dracul de tămâie. Bagă în ei numai uscături şi ciorbe lungi, apoase. Iar la băutură mai mare jalea. Se ameţesc din te miri ce. Borţoşii ciulesc urechile şi aud zgomote de străchini cale de o poştă. Nasul îi conduce fără chip de greşeală către locurile cu mâncare aleasă. Uscăţivii sunt grăbiţi la mâncare şi se gândesc aiurea. Borţoşii au un anumit dichis, ca la o slujbă. Nu se reped asupra bucatelor. Întâi le adulmecă. Apoi le gustă. Pe urmă, le cinstesc mestecându‑le domol. Dacă te repezi ca un apucat, mâncarea se strânge în ea şi nu‑şi mai sloboade aromele. Dar în faţa unui plescăit molcom se alintă şi te cuprinde cu tot ce are ea mai bun. O singură dată m‑am păcălit cu un slăbănog. Când l‑am văzut, mi‑am zis că vine de la Muntele Sfânt, unde o fi trăit numai în posturi şi rugăciuni. O arătare lungă, cu coastele ca cercurile pe butoaiele nepăpurite. După ce l‑am privit cu milă, i‑am propus:
"Domnule, să vă dau ceva de post şi niscaiva uscături?"
Zice:
"Nu, jupâne dragă! Eu sunt obişnuit cu lucruri alese. Dacă ai un miel de vreo zece ocale, copt în spuză şi stropit cu vin, eşti omul meu."
"Am, domnule, i‑am spus mirat. Poate că n‑ar strica şi o oală cu vin."
"Nu, vin să nu‑mi dai acum! Eu n‑am timp să mă opresc din mâncat, iar setea mă apucă abia la urmă. După prânz intrăm în pivniţă. Fac cinste cu vin, dar te poftesc şi la miel. Mie îmi plac borţoşii chiar dacă nu ţin până la capăt lângă nişte bucate alese. Însă ca privelişte, merită să te uiţi la ei, fiindcă ei reprezintă belşugul."
Zic:
"Domnule, ai vorba aleasă ca omul umblat prin lume. Nouă ne plac oamenii subţiri la gusturi şi la purtare, d‑aia ne‑am gândit să nu vă punem la casnele iadului într‑o întrecere de băutură şi mâncare cu un borţos. Să vă dau mai degrabă ceva uşor pentru desfătarea trupului. Poate n‑ar strica o bucată de slănină cât o jumătate de cărămidă, uşor gălbuie de la fumul rece din timpul iernii, cu nişte pâine proaspătă de casă, a cărei coajă coaptă pe vatră e plesnită şi aspră cum e coaja gorunului bătrân. Lângă asta ar merge o ceapă cât un genunche de cal. O ceapă roşie şi iute, spartă în pumni şi umplută cu sare..."
Zice:
"Nu!"
"Atunci, un răţoi pe varză călită. Un răţoi rumenit cum se cade, care şade cu picioarele în sus pe o movilă de varză călită, aşa, de al naibii ce e. Astea sunt bucate uşoare şi nu fac rău într‑un stomac prăpădit ca al dom‑niei‑tale."
"Ah, ah! zice el. Mă bucur când întâlnesc un hangiu de treabă. Păcat că eşti borţos. Zău, n‑ai merita asemenea osândă! Să am eu bine câţi borţoşi am băgat sub masă la băutură şi mâncare!"
"Bine!" îi răspund fără asprime. Apoi m‑am aşezat alături de slăbănog, hotărât să‑i dau o lecţie fără să ştiu pe ce mâini am căzut. După vreo cinci ocale de carne fragedă, grăsuţă, împărţită frăţeşte, am simţit o moleşeală dulce. Când apare moleşeala, mă opresc totdeauna din mâncat. Acum nu era chip. Slăbănogul îi trăgea înainte la fel de pofticios. Până şi oasele troseneau între dinţii lui mari. După alte două ocale mi s‑a părut că am vedenii. Am continuat să înghit alături de el, căsnindu‑mă în apărarea sfintelor drepturi de mâncăi ale borţoşilor până am căzut prostit. La fiecare îmbucătură simţeam o sfârşeală în toate mădularele, iar trosnetul fălcilor lui se arăta depărtat ca o părere. M‑am trezit în pivniţă printre butoaie. La primul butoi am băut câte o oală de vin şi ne‑am închinat împreună. La al doilea butoi ne‑am sărutat creştineşte. La al treilea am plâns. La al patrulea am cântat popeşte. La al cincilea mi‑a perit vederea. La al şaselea am rămas fără grai. La al şaptelea mi‑am căutat un loc să mor creştineşte. Aveam acolo un vin de Drăgăşani curat ca lacrima de prunc. Apoi m‑am trezit la soare, pe iarba din curte. Insă nu în ziua aceea ci într‑a doua. După trei săptămâni l‑am alungat. Parcă mai slăbise cât a stat la mine. Şi mirosea în urma lui a pagubă şi a uscăciune. Asta e, domnule Caravană. Totuşi, oamenii din soiul acesta sunt rari pe lume. Am auzit că vrei să te însori. Cred că n‑ar strica ceva chibzuială. Femeia slăbănoagă e bună la dragoste. În bucătărie nu face cât o ceapă degerată. Acolo, numai grăsanele au căutare. Cum vezi una căreia îi atârnă şuncile şi are fundul cât un butoi, să ştii că e cea mai potrivită pentru o căsnicie lungă. Dragostea ţine de obicei puţin. Dar de mâncare bună ai nevoie toată viaţa. Să te fereşti de femeia care ajunează împotriva îngrăşatului, fiindcă trebuie să posteşti împreună cu ea! Să te fereşti de femeia care vorbeşte puţin! Asemenea soi de femeie adună în guşă toată otrava gândului şi e mai acră decât măcrişul. Acolo unde ciripitul ei se aude toată ziua, se umple casa de lumină. Să mă ia naiba! Te‑am oprit în uşă cu vorbele mele. Pofteşte sus! Domnii Cae Indru, Ducu cel Iute, Chirilă Zece Cuţite si Părintele Grasa abia aşteaptă un ospăţ cu voi.

Noaptea se lăsa domol peste Bucureşti. O noapte calmă, limpede, ce nu prevestea nimic din marile ameninţări picate din toate părţile peste Ţara Românească. În odaia de lucru a lui Mihai‑vodă era lumină. O încăpere mai mult lungă decât lată. Pe mijlocul ei se afla o masă de stejar lucrată în frumoase crestături de mână. Pereţii încărcaţi cu panoplii bogate în arme, ferestrele mici, cu zăbrele groase cât funiile, tavanul simplu spoit în alb, mobila puţină, dădeau interiorului o atmosferă de răceală. Doar imensul covor de Keşan, lucrat în tonuri calme, aducea o notă de căldură.
Domnul Ţării Româneşti se plimba îngândurat de‑a lungul odăii. Purta o îmbrăcăminte simplă din catifea bine strânsă pe corp. Umerii lui mari contrastau plăcut cu şoldurile înguste. Liniile dulci ale corpului nu‑şi pierduseră farmecul deşi Mihai‑vodă intrase în pragul de toamnă al vieţii. Părul uşor cărunt pe la tâmple se răzvrătea aspru a neorânduială, dezvelind fruntea înaltă, brăzdată de cute adânci. La vreme de gânduri multe, cutele se adunau între ele ca la sfat de taină. Când gândurile se depărtau, dând răgaz de linişte, fruntea se limpezea ca cerul după ploaie, iar privirile arzătoare căpătau dulceaţa soarelui potolit, de toamnă.
"Au trecut patru ani de când am scos Ţara Românească de sub turci, gândi vodă. În aceşti ani am purtat atâtea războaie cu turcii şi cu tătarii cât n‑au purtat alte neamuri în toată istoria lor. Am biruit în toate luptele, dar nimic nu a fost hotărâtor. Parcă ieri am tăiat până la ultimul om garnizoana turcilor din Bucureşti. Parcă ieri am luat la rând cetăţile turceşti din lungul Dunării şi din Balcani. Oştenii au făcut mari lucrări pentru neamul românesc. Atât de mari cum nu s‑au mai pomenit. Adică nu. Uite că greşesc. Au fost lucrări chiar mai mari ca ale noastre. Mircea cel Bătrân şi Ştefan cel Mare ne‑au întrecut cu mult aşa că nu ni se cuvine cine ştie ce fală. Ne‑am bătut aşa cum au făcut totdeauna părinţii noştri. Să se fi născut oare neamul nostru lipsit de noroc? Fiecare bucată de pământ românesc are în el sângele unui apărător. Toţi înaintaşii noştri s‑au bătut să apere pământul ţării. Dar iată că ne aşteaptă alte războaie. Până când ne vom bate oare? Turcii au ridicat la Călugăreni atâta oaste încât ar fi ajuns pentru un război cu toată Europa. O sută optzeci de mii de turci au stat împotriva noastră la Călugăreni. Mi‑a fost grozav de frică atunci că vom pierde. Dar m‑a încercat şi un moment de mândrie. Prin uriaşa oştire adusă împotriva noastră, turcii ne arătau, fără să ştie, respectul şi preţuirea lor. Eram de zece ori mai puţini. Dar turcii ne cunoşteau virtuţile de pe câmpul de luptă. Doamne, Dumnezeule, când a început lupta din vadul Călugărenilor şi am văzut puhoiul turcesc, m‑a apucat o fală şi o mândrie fără seamăn pentru neamul românesc! Turcii nu aveau curajul să se bată de la egal. Oare Ştefan cel Mare a simţit asemenea fală? Fiindcă şi el a fost cinstit de turci cu astfel de puhoaie. Dar asta nu are importanţă. Această mândrie va rămâne urmaşilor noştri. Am învins la Călugăreni. O mână de oameni am bătut un imperiu. Poate şi noutatea pe care am adus‑o noi în războaie să‑i fi descumpănit pe turci. Românii au priceput înaintea altor neamuri că armatele greoaie, încărcate de zale şi fierărie şi‑au trăit traiul. Oştirea Bucegilor a fost trăsnetul nostru pentru turci. Ea a ho‑tărât bătălia de la Călugăreni. O oştire uşoară, ca fulgul. Va mai trece multă vreme până când generalii vor înţelege că oştilor greoaie le‑a trecut vremea. Apariţia armelor de foc a isprăvit vremea armurilor şi apărătorilor greoaie. Totuşi n‑am folosit destul toate planurile noastre de tactică. Chirilă Zece Cuţite se dovedeşte un oştean mai bun decât mine. El s‑a zbătut să înfiinţăm un corp de oşteni care să atace spatele duşmanului cu mult înainte de a se apropia de graniţele noastre. Care să‑i macine aprovizionarea şi muniţiile. Timpul şi sărăcia nu ne‑au îngăduit să facem prea multe. Sfaturile lui Cae Indru au ajutat să câştigăm bătălii fără pierderi de oameni. Vom folosi viclenia mai mult decât înainte. Dar nu e totul. Avem nevoie de soli buni, care să ştie a purta tratative cu duşmanii şi prietenii. De multe ori tratativele purtate cu chibzuială aduc mai multe foloase decât victoriile de pe câmpul de luptă."
Mihai‑vodă îşi întrerupse plimbarea. Clucerul Ieremia Băicoianu, un tânăr înalt, spătos cât un urs, cu faţa veselă ca de prunc, aştepta lângă uşă.
— Ce‑i, Băicoiene? întrebă domnul trecându‑şi degetele prin păr, într‑un gest de înviorare.
— Au sosit, măria‑ta.
— Să intre!
Clucerul feri draperia într‑o parte. Cinci bărbaţi se aliniară frumos în faţa lui vodă şi salutară cu pălăriile.
— Măi, să fie! râse domnul. Parcă aţi fi la curtea lui Henric al patrulea, regele Franţei.
— Sau la curtea Spaniei, chicoti Caravană.
— Sau la Londra, îngână Ducu cel Iute.
— Ori la Genova, Florenţa sau Roma, zâmbi părintele Grasa, un lungan slăbănog, adus de spate ca o păstaie, cu nasul coroiat ca o chiflă, cu faţa colţuroasă şi încreţită, parcă trasă la darac.
— Sau la Bucureşti, spuse aspru Chirilă Zece Cuţite.
— Să înţeleg prin aceasta că Bucureştii a devenit o capitală însemnată? întrebă vodă cu ochii licărind a veselie
— Aşa se pare, măria‑ta, zise Cae Indru, cel mai înalt dintre oaspeţi. După victoria de la Călugăreni am devenit cunoscuţi în toate oraşele Europei. Auzind vestea, regele Franţei a strigat entuziasmat în faţa curtenilor: "Lucrează bine Valahul." Or, se ştie că regele Henric e cam zgârcit în laude. Unele ţări ar trebui să ne fie chiar foarte recunoscătoare. Zecile de bătălii pe care le‑am câştigat împotriva turcilor i‑au oprit pe aceştia din drumul lor către ţările din Apus. Popoarele Balcanilor visează la libertate având privirile îndreptate spre noi. Locuitorii din Viena şi din Praga se roagă pentru sufletele noastre. Dacă am fi pierdut la Călugăreni, Sinan‑paşa ar fi făcut o simplă plimbare peste aceste oraşe. Rudolf e un împărat mărginit dacă nu pricepe cât a câştigat prin slăbirea Imperiului Otoman. Polonii şi cnezii ruşi ne‑au trimis daruri, fiindcă nici ei nu ar fi fost feriţi de necazuri şi lupte. În Grecia, faptele noastre de arme sunt cântate mai mult ca la Bucureşti. Genova, Florenţa şi Roma au scăpat pentru un timp de primejdia turcească. Deci, iată, măria‑ta, că ne cunoaşte şi pe noi ceva lume.
— Bine spus, prieteni! zâmbi vodă. Şi cu toate acestea, niciodată nu am avut mai mulţi duşmani ca acum. Rugăciunile unora, admiraţia altora, vestea că suntem un popor de viteji nu ne ajută cu nimic. Neamurile Europei, ameninţate şi ele, nu au mişcat un deget să ne sprijine, iar cu slujbe şi ceva gânduri bune nu‑i poţi opri nici pe turci, nici pe tătari. Dar să lăsăm asta. Mai aşteptăm oaspeţi. Ia spune, Costache, ce‑ţi mai face Zambilica?
— E tată, măria‑ta, se lumină de plăcere Caravană.
— Tată? râse vodă. Dar care iapă a putut să se încurce cu asemenea sluţenie de armăsar?
— Se găsesc, doamne, se găsesc, răspunse cam înţepat Caravană. Acum doi ani, doamna baroană Maria‑Florenţa de Szentivâni a avut bunătatea să ne găzduiască în castelul ei din Aiud. Într‑o dimineaţă, umblând noi aiurea prin împrejurimile din lunca Mureşului, numai ce văd că iese din păpuriş o arătare grasă, cu botul pătrat, cu urechile nu mai mari de un deget. M‑am gândit eu, să fie cal? Nu prea aducea cu asemenea animal atât de cunoscut nouă. Corpul era mai degrabă de vacă, iar coada groasă cât un butuc nu putea fi mai lungă de o palmă. Pielea ei tărcată cu alb, cu galben şi cu vânăt mă încurca şi mai rău. Picioarele îi erau scurte ca la porcii de Bazna. Când ne‑a văzut, a scos un răget care m‑a lămurit că nu e cal. Dar nebunul de Zambilica rămâne locului ca prostit. Cobor de pe el şi încerc să‑l îmbărbătez. Măria‑ta ştii că Zambilica e un animal simţitor. Totuşi, de data asta nu mă luă în seamă. Se uita năuc la arătare. M‑am gândit că s‑ar putea să fie vacă. Însă nu avea coarne. Poate să le fi pierdut într‑o împrejurare nefericită. Sau mă aflam în faţa unei scroafe uriaşe, chiar dacă botul ei nu semăna cu un rât. Zambilica e cam slut la înfăţişare, însă lângă dihania aceea părea un făt‑frumos. Zic: "Zambilico, nu te apropia, nebunul dracului, până când aflăm ce soi de animal ar putea să fie! Eu vorbeam, eu auzeam. Zambilica se rupe de lângă mine fudul ca împăraţii învârtindu‑se pe picioarele lui ca nişte pirostrii. Când ajunge cam la doi paşi de arătare, îşi saltă botul ca episcopii la cântecul prea subţire. Ochii i se făcuseră ca jeratecul şi scoase un răget cum n‑am mai auzit. Am pus mâinile pe pistoale, simţind că ar fi ceva primejdie. Vaca, scroafa sau iapa se fandosea olecuţă de fund, ca muierile când le apucă strechea, îşi întoarse buzele mari ca două foi de varză şi se puse pe un grohăit care mă băgă în răcori. Strig: "Opreşte‑te, Zambilico! Las‑o dracului, că e scroafă! Asta în loc de mânz îţi face vreo zece purcei." Zambilica nici gând să mă audă. Ajung unul lângă altul, se muşcă în glumă de ceafă, aruncă din picioare cât colo, se privesc lung, aiuriţi, ca îndrăgostiţii, înalţă boturile către cer şi mai trag un răget împreună. Apoi dispar în tufărişurile din marginea Mureşului. Zbier eu: "Zambilico, vino‑ncoa, fir‑ai al dracului de zurbagiu! Nu vezi că arătarea ţi‑a făcut farmece? Asta umblă cu moşmoande, ascultă‑mă pe mine! S‑au mai văzut cazuri de răpiri chiar la dobitoace. Crezi că eu nu înţeleg un tânăr îndrăgostit? Mă rog... să fie dragoste la prima vedere... că au mai fost cazuri la mine şi la doamna baroană... Însă baroana se vedea că e femeie... dar asta... Să ştii că eu îmi iau mâinile de pe tine dacă iese prost. Pe urmă fac prinsoare că nu e iapă. Cred că e o corcitură de vacă şi porc, aşa că nu se cade...
Obrajii lui vodă se făcură stacojii din cauza râsului, dar Costache continuă să înflorească păţania, cu toată seriozitatea.
— Mă iau, doamne, după ei prin păpuriş, însă fără folos. Parcă îi înghiţise pământul. Către seară, când îmi pierdusem nădejdea să mai dau de urma lor, numai ce îl văd pe Zambilica apropiindu‑se de castel cu mireasa alături. Doamna baroană Maria‑Florenţa nu e o femeie fricoasă. Totuşi, la apariţia ăleia, s‑a albit la faţă şi a strigat: "Jesus‑Maria!" Apoi s‑a lăsat moale în braţele mele. Acum are un fiu.
— Cine, baroana? întrebă vodă insinuant.
— Nu, măria‑ta, Zambilica.
La apariţia boierilor Vintilă Băicoianu, Leca, Radu Buzescu, Preda, Calomfirescu, Stroe şi Udrea, Costache Caravană se opri din vorbăria lui. Sfatul era complet, chiar dacă lipseau mulţi boieri de seamă. Hotărârile ce urmau a se lua aveau mare importanţă pentru viitorul ţării. Slaba păstrare a secretului celor discutate ar fi dus la multe nenorociri. Ferindu‑se a supăra pe cineva, Mihai îşi trimisese boierii din timp în diferite misiuni, astfel că lucrurile se aranjară cu bună rânduială.
— Iată, spuse vodă, a trecut multă vreme de la ultimul nostru Sfat de taină. Ce vom hotărî în această noapte va fi viitorul Ţării Româneşti. Săptămâna care urmează vom ţine Sfatul Divanului. Multe din cele discutate aici nu se vor şti în Divan. La 29 martie, în scaunul principatului Transilvaniei s‑a aşezat Andrei Báthory. Prin plecarea lui Sigismund am pierdut un aliat nu prea devotat însă mai sigur decât Andrei. Noul principe mi‑a poruncit să părăsesc domnia Ţârii Româneşti. Ne‑am gândit mult la această poruncă.
— Doamne, cred că nu am auzit bine, sări de pe scaun Preda Buzescu.
Vodă zâmbi şi‑î făcu un semn potolit cu palma.
— Aşteaptă, Preda! Aşteaptă să auzi totul! Dacă nu vom fi destul de înţelepţi, ţara noastră se va oropsi cu totul până la toamnă. Vom lăsa totuşi mai la urmă asemenea discuţie. Cred că întâi trebuie să lămurim care sunt dorinţele noastre şi abia la urmă vom discuta altele.
— Dorinţele noastre? se miră Aga Leca. Ce rost mai au dorinţele noastre când primejdiile pentru ţară se arată mai rele ca oricând?
— Leca, Leca! îl dojeni domnul. Eşti viteaz, dar îţi lipsesc alte haruri.
— E drept, măria‑ta! zâmbi Aga Leca. Îmi place mai mult să lupt decât să potrivesc planuri. Aici pot greşi uşor.
— Nu numai tu. Şi eu greşesc. Dacă aş fi fost mai mult decât om, nu ne‑am fi adunat cu toţii la Sfatul de taină. Iată deci dorinţele noastre; la toamnă vom ocupa Transilvania şi Moldova prin puterea armelor.
Dacă s‑ar fi prăbuşit tavanul peste ei, boierii nu s‑ar fi arătat mai miraţi. Mihai‑vodă se prefăcu a nu observa şi continuă cu toată hotărârea:
— În felul acesta îi vom strânge pe români laolaltă. E visul nostru vechi dinaintea înscăunării. O ţară a tuturor românilor va fi destul de puternică împotriva duşmanilor.
Cae Indru nu mai urmări vorbele lui vodă, gândindu‑se: "Întreaga Europă e fărâmiţată. Franţa e plină de ducate şi comitate. Poporul german e la fel de fărâmiţat. Spania şi celelalte ţări mari sunt în aceeaşi situaţie. Dacă Mihai‑vodă a înţeles necesitatea unirii neamurilor înseamnă că e un mare vizionar. Nicăieri în Europa nu se ridică astfel de probleme, urmărindu‑se doar avantajele mărunte şi locale. De va reuşi asemenea lucrare, despre Mihai‑vodă se va vorbi chiar peste o mie de ani. Poate niciodată Ţara Românească nu a avut un domn atât de mare ca el."
Vocea lui Mihai îl scoase din gândurile sale.
— Aşa cum familiile nu pot trăi despărţite, fiindcă se răzleţesc şi se destramă cu vremea, nici un popor nu poate trăi despărţit. Că am fost viteji, că ne‑am bătut duşmanii unde i‑am întâlnit, nu‑i mare lucru. Au făcut‑o şi strămoşii noştri poate chiar mai bine decât noi. Lor nu le‑a stat în putere să făurească unirea românilor, neavând prilejul. Nouă ne stă azi. Tocmai azi când suntem ameninţaţi cu robia şi destrămarea neamului mai rău ca înainte. Dacă nu o vom face, urmaşii noştri nu ne vor ierta nici în mormânt. Asta vrem noi. Nu, Leca, nu mă întrerupe! Vom discuta totul la urmă. Acum să vedem care sunt primejdiile. Turcii ridică împotriva noastră patruzeci de mii de oşteni. Tătarii, cu peste cincizeci de mii, sunt aproape de Nistru şi aşteaptă doar un semn al turcilor pentru a se năpusti peste noi. Hatmanul Zamoyski visează de mult o graniţă polonă la Dunăre. El a pus tabără mare lângă Zim, cu optsprezece mii de călăreţi şi e gata să coboare asupra noastră îndată ce primeşte porunca lui Andrei Báthory. Kornis, comandantul oştilor Transilvaniei, şade pregătit în tabăra de lângă Aiud cu douăzeci şi şapte de mii de oameni, gata la porunca principelui. Ieremia Movilă, domnul Moldovei, a strâns şaisprezece mii de călăreţi lângă Focşani, hotărât să vină peste noi la porunca lui Báthory. Împăratul Rudolf şade la Praga în marele lui castel şi se ocupă de citirea stelelor. Slab împărat! El l‑a trimis la graniţa Transilvaniei pe generalul Basta cu zece mii de oameni în zale şi nimeni nu ştie ce gânduri poartă acest general. Curţile din Praga şi Constantinopol duc tratative secrete. De când e lumea, înţelegerile ţărilor mari s‑au făcut pe spinările ţărilor mici. Deci, acestea ar fi primejdiile. Acum să vedem pe ce ne sprijinim noi. Avem douăzeci şi trei de mii de oşteni pe plată, însă nu le‑am plătit lefile de cinci luni. Ne‑ar trebui cincizeci de mii de ducaţi pe care nu am de unde să‑i iau. Vistieria e goală. Din vechea şi falnica noastră armată a Bucegilor au mai rămas în munţi o mie de oameni. Ceilalţi au pierit în războaie. Aşa că, la ceasul acesta, ne putem bizui pe douăzeci şi patru de mii de oameni, împotriva a o sută cincizeci de mii de duşmani, care sunt cu atât mai periculoşi, cu cât vin din toate părţile. Dacă împărţim oştirea pentru a face faţă celor cinci armate duşmane, vom pierde cinci bătălii. Acum poţi să mă întrerupi, dragă Leca. Aştept părerea ta.
— Doamne, se întunecă acesta, foindu‑se neliniştit, propun să vorbească în locul nostru, al tuturor, omul care ne‑a scos din multe necazuri cu agerimea gândului său.
Toate privirile se întoarseră către Cae Indru.
— Aş vrea să cer unele lămuriri, interveni Calomfirescu.
— Cere! îl pofti Mihai‑vodă. Numai când judecăm cu ştiinţă bună luăm hotărâri bune.
— Măria‑ta, zise tânărul puţin ruşinat, dacă zvonurile despre aceste oştiri se dovedesc mincinoase?
— Of, Zamfirescule! râse domnul. Crezi că noi ne bizuim pe zvonuri? În aceste vremuri grele o ţară mică nu are dreptul să nu cunoască mişcările duşmanului şi să nu‑i prevadă gândurile. Ar fi pieirea ei. Am priceput acest adevăr abia după înscăunare. Mircea cel Bătrân avea pândari dincolo de hotarele ţării, dovedindu‑se printre cei mai chibzuiţi oameni ai timpului. El nu aştepta să fie luat ca din oală. Când apărea duşmanul, marele voievod îl aştepta pregătit otrăvind apele, pustiind satele, hărţuindu‑i marginile oştirii, iar locul de bătaie nu‑l alegea niciodată duşmanul. Azi avem iscoade bune. Dar nu ne‑am mulţumit numai cu atât, ci am prevăzut din timp unele lucruri, aşa că oameni de‑ai noştri stau de mulţi ani în Moldova, în Transilvania, la Constantinopol sau la Praga, în Polonia şi pretutindeni în jurul nostru. Avem ştafete iuţi pentru fiecare din aceşti oameni. Ei culeg ştiri, ei văd, ei caută şi trimit la Bucureşti tot ce ne‑ar fi de folos. Conducătorul tuturor iscoadelor şi al tuturor oamenilor noştri e boierul Vintilă Băicoianu. La el vin ştafetele ziua şi noaptea. Mai e ceva, Zamfirescule?
— Nu, măria‑ta.
— Atunci să vorbească nepotul nostru Marcu sau, cum îşi spune el, Cae Indru!
— Doamne, se ridică tânărul privind cu dragoste în ochii lui vodă. Măria‑ta ne‑ai înfăţişat dorinţele neamului şi ameninţările duşmanilor. Cum ele nu pot fi judecate separat, fiindcă sunt legate de puterea noastră viitoare, le vom cumpăni laolaltă.
— Aşa mă gândeam şi eu, aprobă vodă râzând, pentru a crea o bună dispoziţie printre tinerii lui oaspeţi.
— Andrei Báthory, care nu e stăpânul vostru, a poruncit să părăseşti Ţara Românească. Cred că e bine să ne arătăm supuşi.
— Doamne. Dumnezeule, dar ce vorbeşte omul acesta? se încruntă Preda Buzescu.
— Aşteaptă, aşteaptă, Predo! îi porunci vodă cu vorba domoală, în timp ce ochii lui aveau sclipiri de aprobare la părerile lui Indru.
— Deci, măria‑ta, îi facem scrisoare cardinalului, arătându‑ne hotărâţi să‑i fim vasali, aşa cum de fapt îi suntem prin moştenirea de la Sigismund, şi îi cerem timp de pregătire pentru părăsirea ţării. Noi acum avem trebuinţă de timp. Cu cât câştigăm mai mult timp, cu atât amânăm primejdia şi ne punem pe picioare în scopul împlinirii dorinţelor.
Vodă zâmbi satisfăcut, chiar dacă pe fruntea lui înaltă cutele se adânciseră, parcă adunând gândurile între ele. Boierii, începând să priceapă, se aplecară mult peste masă fără a‑şi ascunde admiraţia pentru isteţimea tânârului. Cae îi privi o clipă lipsit de orgoliu, apoi continuă:
— Toma Ciomârtan, consilierul principelui, ne‑a înştiinţat că Andrei s‑a legat de turci prin scrisori mincinoase, că l‑a minţit pe Ieremia Movilă, domnul Moldovei, promiţând scaunul Ţării Româneşti lui Simion Movilă, că închină principatul curţii din Polonia şi cere sprijin împotriva turcilor împăratului Rudolf. Pentru astfel de vicleşuguri prosteşti la prima vedere, Ciomârtan îl crede pe cardinal cam mărginit la minte. Dar Ciomârtan, care e un bun român, greşeşte. Iojica ar fi înţeles jocul principelui. Ah, cât am pierdut prin moartea lui Iojica! Ciomârtan nu are asemenea fineţe. El nu pricepe iscusinţa tânărului cardinal. De fapt, ce vrea acest principe? Vrea să câştige timp. Ştie că timpul va lucra pentru el. Îi trebuie timp să se impună în faţa duşmanilor din principat. Îi trebuie timp să‑i înşele pe turci, ştiind că aceştia vor Transilvania şi Ţara Românească. Îi trebuie timp să‑i păcălească pe poloni până ce va prinde el puteri să nu le închine principatul. Are nevoie să‑l mintă pe împăratul de la Praga câtă vreme nu a pus destulă osânză în jurul tronului princiar. În sfârşit, are nevoie de timp în vederea unei bune pregătiri pentru ocuparea Ţării Româneşti şi Ţării Moldovei, luându‑i prin surprindere pe împărat, pe turci şi pe poloni. Stăpân pe o astfel de ţară, puterea lui s‑ar schimba înzecit. Iată dar că iţele încurcate de el chiar la începutul domniei îşi au rostul lor, iar cardinalul se dovedeşte un om peste măsură de viclean. Ei bine, vom juca şi noi cu armele lui Andrei Báthory. Începem cu slobozirea oştirii.
— Asta nu, asta nu! strigă furios banul Udrea.
— Nu te pripi, Udreo! îl potoli domnul. Tânărul acesta grăieşte aşa cum am plănuit şi noi. La urmă ai dreptul de a sta împotrivă. Vorbeşte, nepoate!
— Slobozim oştirea, făcând să se ştie la duşmani că nu mai avem putinţă de plată a lefilor. Va fi primul nostru semn de slăbiciune.
— Rău! interveni Preda Buzescu. Nu poţi slobozi oştenii fără să le plăteşti lefile din urmă. S‑ar face răzmeriţă.
Vodă oftă îngândurat ştiind că vistieria se golise de mult.
— Vom plăti până la ultimul aspru, zâmbi Cae. De plata lefilor mă ostenesc eu până într‑o lună.
Fu un moment de mare surpriză. Chiar vodă îl privi mirat.
— Ai asemenea avere, nepoate?
— Nu, dar voi avea înainte de împlinirea sorocului.
— Bine! răspunse Mihai. Grăieşte mai departe!
— Turcii vor Ţara Românească pentru ei. Se feresc însă de un conflict cu polonii fiindcă au unele greutăţi de război în Asia. Polonii doresc o graniţă pe Dunăre, dacă i‑ar putea păcăli pe turci. Andrei Báthory nu se mişcă asupra noastră câtă vreme nu va primi firman de recunoaştere ca principe al Transilvaniei. Ieremia Movilă nu îndrăzneşte nimic fără porunca principelui. Împăratul Rudolf ar vrea să se întoarcă la Viena şi nu doreşte război, dar l‑a trimis pe Basta cu zece mii de oameni la graniţa de nord a Transilvaniei. Dacă am face mişcări de oşti şi ne‑am arăta puternici, ar sări cu toţii asupra noastră. Înfăţişându‑ne slabi, duşmanii se vor pândi unii pe alţii, ca lupii în faţa prăzii. Fiecare va aştepta momentul prielnic. Iar timpul va lucra pentru noi. Tinerii valahi care părăsesc oştirea cea mare vor fi călăuziţi în Munţii Bucegi, unde vom întări în secret vechea noastră Armată a Bucegilor. Va fi aceeaşi oaste uşoară, sprintenă, pe care am avut‑o acum patru ani. În ea va fi puterea noastră. Pentru unii, acum ar fi momentul să atacăm şi să supunem Transilvania.
— Dar ar fi momentul cel mai rău, îl întrerupse vodă, entuziasmat de limpezimea gândurilor lui Indru.
— Aşa e, doamne! continuă el. Duşmanii s‑ar repezi cu toţii peste noi. Să‑i lăsăm să se pândească între ei. Când se vor sătura de pândă, vor observa că c toamnă şi îşi vor risipi oştile în vederea iernatului. Atunci atacăm noi.
— Da, atunci atacăm noi! aprobă vodă, gânditor. Azi, primejdia cea mare vine de la Andrei Báthory. El e singurul care vede lucrurile clar. După cum se mişcă el ne vom mişca şi noi. Îi trebuie firman de recunoaştere în scaunul princiar. Înseamnă că va duce tratative cu turcii. Noi vom strica lucrările lui la Constantinopol. Dar nu pe faţă. Pe faţă îi vom arăta supunere de vasali. Îi trebuie o recunoaştere din partea împăratului Rudolf. Imperiul austriac nu ar pierde mare lucru acordându‑i‑o. Îi vom strica însă lucrările de la Praga sau Viena. Oamenii noştri vor face zâzanie în Transilvania, şubrezindu‑i puterea dintre graniţele principatului. Cu cât va fi recunoscut mai târziu ca principe, cu atât vom avea mai multe foloase de timp. Viitoarele săptămâni şi luni vor dovedi că acesta e singurul nostru drum. Oştirea noastră din Bucegi are acum o mie de oameni. Peste două săptămâni mai adăugăm cinci sute.
— Puţin, măria ta! observă Chirilă Zece Cuţite. Dacă se întâmplă unele neajunsuri, pe ce ne sprijinim? Până într‑o lună trebuie să avem peste cinci mii de oşteni şi încă nu e destul.
— Ştiu, Chirilă, oftă domnul. Din păcate nu mai avem aur. Cheltuielile de îmbrăcăminte, arme, hrană, cai şi altele cer aur mult. Cu zestrea de arme proaste din oastea mare nu facem nimic, iar eu nu mai am avere de multă vreme.
— Doamne, zâmbi aspru Chirilă, să nu o luăm chiar aşa! Averea mea se ridică la opt sute de galbeni. O dăruiesc Armatei Bucegilor. Mâine o aduc la vistierie.
— Eu am cinci sute de galbeni, roşi Ducu uşor. Am să merg la vistierie împreună cu Chirilă.
— Eu nu am decât şaizeci, se ruşina părintele Grasa. Dacă vă hotărâţi să mergeţi cu mine, vom fi trei.
— A, nu! sări Caravană; Pe Zambilica mea că vom fi patru! Am trei sute de galbeni, iar dacă dau o fugă până la Aiud, s‑ar putea să mai adaug ceva.
— E întreaga voastră avuţie, se întunecă vodă.
— Nu, doamne! răspunse rece Chirilă. Avuţia noastră e ţara.
— Eu aduc o mie, se entuziasmă Radu Calomfirescu. Am găsit un grec ce s‑ar încumeta să‑mi ofere atâta pentru ce mi‑a mai rămas din vechea moşie.
— Eu aduc din Serbia trei tunuri şi o mie de pistoale, râse Preda Buzescu nu mai puţin entuziasmat.
— N‑am decât treizeci de galbeni, zise mâhnit Aga Leca.
— Dar am eu două mii, se înveseli Radu Buzescu.
— La care mai adăugăm încă o sută, spuse domol Vintilă Băicoianu. Cheltuielile pentru ştiri de multă vreme nu le mai plăteşte vistieria. Averea mea s‑a dus încetul cu încetul, dar cu folos. Din păcate, nu mai am ce să‑i las moştenire clucerului Ieremia.
— Doamne, sunt cel mai calic dintre toţi, râse Udrea. Nu am decât douăzeci de galbeni. Asta până mâine, dar mai pot aduce vreo treizeci în câteva zile.
— Şi încă vreo cincizeci, zise Stroe, ştiind că va trebui să‑i împrumute de la un cămătar.
— Ei bine, zâmbi domnul, o sută de galbeni voi obţine şi eu, în schimbul acestor panoplii. Tu ce aduci, nepoate?
— Nimic, râse Cae. Eu plătesc oastea mare, aşa cum am făgăduit. Totuşi, dacă stau să mă gândesc bine, aş putea să dau până mâine cinci sute de galbeni. Jupânul Isaia, un vechi prieten, s‑ar încumeta să‑mi dea această sumă chiar azi.
— Iată, râse vodă înviorat. Mâine vom dispune de cinci mii cinci sute de galbeni. E prima zestre a Oştirii Bucegilor, la care se mai adaugă o mie de pistoale şi trei tunuri. Aşa putem spera la mai mult decât ne‑am propus. Dar oştirile înghit aur mult. Va trebui să facem rost de aur.
Vodă îşi trecu degetele prin păr. Cearcănele mari din jurul ochilor arătau nopţile lui de veghe.
— Doamne sfinte! murmură Preda. Am început să mă dumiresc. S‑au desfăcut şi s‑au încurcat aici atâtea iţe încât biata mea căpăţână o fi crescut măcar cit o baniţă. Acum înţeleg bine că nu avem altă cale de ales. Însă la toamnă când voi auzi graiul tunurilor, am să mă îmbăt de plăcere ca după un vin bun. Cred că nu se află nimeni printre noi cu altă părere pentru ce s‑a hotărât aici.
Tinerii pufniră în râs. Mihai‑vodă le ţinu isonul, apoi zise:
— Sfatul nostru de taină s‑a petrecut. Acum putem să ne ospătăm în toată legea. Îngrijeşte‑te, ducere Ieremia! se întoarse către fiul lui Băicoianu. Pocale de argint nu mai avem, dar sunt bune şi cănile de lut ars.
— Ştiu, doamne, se înveseli tânărul clucer. Nici nu le simţim lipsa. Numai ulcelele de pământ ars au harul de a păstra aroma vinului. Bine că nu ne lipseşte băutura şi mâncarea. La alţii se găsesc destule pocale de aur şi de argint, însă nu au ce pune în ele. Pământul nostru e cel mai darnic prieten.
Văzând că soseşte numai vinul, Costache observă, spre hazul celorlalţi:
— Vinul fără mâncare e ca nunta fără lăutari!
Curând apărură slujitorii cu tăvile mari, încărcate, spre desfătarea grăsunului Caravană. Iar cât ţinu ospăţul, nimeni nu se mai gândi la cele discutate în Sfatul de taină.
După plecarea oaspeţilor, Mihai‑vodă mai rămase în odaia lui de lucru. Îşi sprijini fruntea mare în palme, simţind oboseala cuibărindu‑se leneşă peste el. Noaptea se îngâna cu zorile. Un slujitor păşi in vârfurile picioarelor şi stinse luminările multe. Apoi aduse o pătură subţire miţoasă, convins că domnul aţipise după noaptea de veghe.
— Lasă, Mitrule! spuse vodă. Încă n‑am adormit. Mai stau puţin aici. Deschide fereastra! Nimic nu are dulceaţa aerului din zori.
Lumina plumburie se furişă în odaie. De undeva, din partea de sud a oraşului, răzbi un zgomot de căruţe. Vodă intui că sunt lăptarii şi zarzavagiii din jurul Bucureştilor, grăbiţi să‑şi ducă mărfurile către pieţele oraşului. Zgomotul îl înfioră de plăcere. El arăta pacea care domnea în ţară. Marele oştean, marele strateg al neamului se bucura pentru clipele acelea de linişte.
"Sunt puţine lucruri drepte pe Pământ, gândi el. I‑am pomenit în noaptea asta pe Mircea cel Bătrân, marele voievod al românilor de la Dunăre şi pe Ştefan cel Mare, gloriosul domn al Moldovei. Peste mormintele lor s‑au aşternut, ani mulţi, dar neamul nostru nu i‑a uitat şi‑i cinsteşte aşa cum o fac şi eu. Însă poporul român din acele vremuri nu a trăit şi izbândit numai prin ei. Ce ştiu eu despre marii luptători din jurul celor doi domni, care s‑au stins pentru neamul lor, nepomeniţi de nimeni? Mircea şi Ştefan au fost doi sori ai românilor. Dar avem dreptul să ne gândim cu mândrie sau pioşenie numai la sori, când ei n‑ar fi putut nimic fără stele? Se vor gândi oare urmaşii urmaşilor noştri la stele? Sau vor cinsti numai memoria sorilor? Nu se poate să nu fi fost şi atunci un Cae Indru, un Chirilă Zece Cuţite, un Costache Caravană, un Ducu cel Iute, chiar dacă i‑a chemat altfel. Acolo unde apar sori, se nasc şi stele. Din păcate, sorii acoperă strălucirea stelelor. Oamenii mari ai neamului, gata să‑şi pună viaţa în cumpănă, sunt modeşti, lipsiţi de gândul măririi. Cae Indru a apărut cândva în jurul nostru purtând cu el întreaga avere, adică armele şi calul. Nu ştiam de unde vine. S‑a lipit de noi simplu, fără aerele unui nume mare. Ne‑a sprijinit cu agerimea minţii lui să dobândim unele victorii de seamă asupra turcilor şi tătarilor, fără pierderi de oşteni. La Călugăreni s‑a aruncat dinaintea mea scăpându‑mă de moarte cu viaţa lui. Abia în ceasul acela, când viaţa îi atârna de un fir subţire, când căzuse fără vlagă în braţele mele, mi‑a spus: "Unchiule, se pare că am câştigat bătălia." Deci era nepotul meu, cu drepturi egale la scaunul domnesc. Altul ar fi urzit să‑mi ia locul, dornic de mărire. El a ştiut că nu sunt vremuri de dezbinare. Iar dacă mă gândesc bine, cred că ar fi fost un domn chiar mai bun decât sunt eu. Chirilă Zece Cuţite avea avere, câtă dragoste am eu la turci. L‑am înntâlnit cândva în munţi. Atunci mi‑a vorbit despre unirea românilor într‑o singură ţară, dar nu mi‑a spus nimic despre el. După vorba aleasă, după purtările pline de nobleţe, nu e ce pare a fi. Nici măcar numele nu‑i cel adevărat. Cu cinci ani în urmă a stăruit să facem o oaste uşoară, sprintenă, în care fiecare oştean să fie un bun cunoscătro al meşteşugului armelor. O oştire secretă, ascunsă în munţi, gata să lovească asemenea trăsnetului. I‑am dat poruncă să pună pe picioare oştirea visată de el, iar acolo unde altora le‑ar fi trebuit ani, Chirilă a făcut minuni din primăvară până în toamnă. Aşa s‑a născut Oştirea Bucegilor care ne‑a adus victoriile de la Şerpăteşti, Putinei şi Călugăreni. Când am dorit a‑l numi comandant peste această oştire, mi‑a spus: "Doamne, sunt mulţi boieri înaintea mea. La vreme de cumpănă ca acum, nu dorim răzvrătirea boierilor." Cine e oare acest om scump la vorbă? Cine e acest Chirilă Zece Cuţite? Cine e Ducu cel Iute şi de unde vine el? Acea sabie aprigă. Acel băieţandru cu figură de fată, care roşeşte din te miri ce. Adică ştiu. Ei sunt stelele neamului nostru.
Afară se statornicise lumina. Oştenii din schimbul de noapte se trăgeau la odihnă.

*

Aşezaţi pe o buturugă sus în dealul din centrul Bucureştilor, Costache, Ducu, Indru, Chirilă şi părintele Grasa urmăreau cu interes căruţele zorite spre piaţă. Uliţa Sudului scânteia sub copitele cailor harnici.
— Frumoasă dimineaţă! observă Grasa.
— Poate, zâmbi Chirilă. Totuşi, parcă nu mai sunt dimineţile din timpul copilăriei. Nici căldura, nici ploile nu mai sunt aceleaşi. Nici chiar zilele.
— Nu, nu, dragul meu! rosti părintele Grasa, scuturându‑se de somnul care se lipea de el parcă a răutate. De când e lumea, oamenii s‑au plâns că ploaia, căldura, soarele nu mai sunt aceleaşi ca în copilărie. Şi urmaşii noştri se vor plânge la fel. Adevărul e că într‑un fel privim vremea cu ochii copilăriei şi în alt fel cu ochii omului adult.
Dar Chirilă continuă ca şi când nu l‑ar fi auzit:
— Vara trecută am întâlnit o ploaie care mi‑a amintit de timpul copilăriei. Mă aflam în Câmpia Zărandului şi era noapte. Cerul s‑a cătrănit greoi dinspre margini. Fulgerele multe luminau pământul ca ziua. Unde se întâlneau norii, parcă se crăpa cerul de strigăte. Tot cerul era numai o înjurătură. S‑a pornit ploaia. Întâi, picături mari şi rare, ce răsunau pe pământ ca nişte palme. După ele parcă s‑au deschis toate zăgazurile cerului. Mă udase până la piele, dar îmi venea să cânt şi să chiui. Apoi, cerul s‑a limpezit grabnic şi au apărut stelele. Milioane de stele, cu puţină ceaţă, în jurul lor, ca nişte voaluri de mireasă. Era pace şi linişte adâncă. Era sărbătoare pe cer.
— E criţă, îi şopti Costache lui Indru. Să mă ia dracu' dacă nu e criţă! Al naibii, vinul lui vodă! Mutul de Chirilă, căruia îi scoţi vorba din gură cu cleştele şi‑a dat drumul la morişcă.
— Taci, nărodule! îl domoli Indru.
— Păi bate câmpii...
— Lasă‑l să bată! Niciodată nu am auzit un om să vorbească atât de frumos.
Caravană se trase îmbufnat către Ducu. Vinul bun îl cherchelise şi pe el.
— Auzi, Ducule, la obârşie te tragi cumva de prin părţile Oltului?
— Cine mai ştie? răspunse acesta.
— E, te, te, măă! sări Costache. Până şi Zambilica îşi recunoaşte obârşia. Dar dacă nu vrei să spui...
— Ce naiba să spun? Suntem români amândoi. Dacă unul e oltean, muntean, ardelean, moldovean sau bănăţean, ce importanţă are?
— Mda! Păcat că nu eşti oltean! făcu grăsunul izmenindu‑se cu viclenia vizibilă a omului cherchelit. Ştiu multe lucruri frumoase despre olteni. În vremurile vechi, ăştia erau cei mai paşnici oameni. Atât de paşnici şi de blânzi la purtare încât vecinii se rugau pentru sufletele lor. Îi lăuda lumea pentru asemenea bunătate.
Ducu se aplecă înainte la fel de buimac, străduindu‑se a prinde ironia din vorbele grăsunului, dar cuvintele acestuia păreau rotunde ca nişte bile şi se loveau între ele fără noimă.
— Oltenii, continuă Costache, se ocupau cu creşterea vitelor şi cu lucrul pământului. Ce mai?! Paşnici până în măduva oaselor. Ştii care erau cele mai de seamă unelte ale oltenilor?
— Nu.
— Auoleo! Nici atâta lucru nu ştii? Era bâta, cosorul şi căluşul.
— Căluşul e un dans, nu o unealtă, răspunse Ducu privindu‑l chiorâş.
— Parcă eu zic altfel? chicoti Caravană. Poate să le încurc niţel, dar în rest e taman cum ţi‑am grăit. Cu târgurile e clar.
— Care târguri?
— Târgurile, bre. Târgurile cele mari de la Craiova atrăgeau multă lume. Veneau aci negustorii saşi, greci, evrei, armeni, genovezi, încărcaţi cu mărfurile lor şi se întorceau de la Craiova olteni.
— O fi, râse tânărul acrişor. Dar tu ştii de ce poartă oltenii cămaşa mai scurtă la spate?
— Ştiu, ştiu, râse Costache. Nu mă păcăleşti tu pe mine.
"Deci e oltean, gândi grăsunul. Altfel nu mi‑ar fi răspuns atât de veninos. L‑am prins într‑un moment slab, când vinul mai are putere asupra lui."
După asemenea cugetare se prăvăli de pe buturgă. Braţele puternice ale tânărului îl aşezară la loc.

Capitolul 4

Izu Klein, starostele negustorilor din Sibiu, şi bătrânul său unchi, domnul Moriţ Avram, cătară încremeniţi spre călugărul ivit în uşa prăvăliei. Înalt, cu umerii prea largi pentru o faţa bisericească, îmbrăcat într‑o rasă ponosită a cărei glugă îi acoperea fruntea, lăsând la vedere doar barba stufoasă, neîngrijită.
— A, ia, iai! se tângui Moriţ Avram. Scuipă‑ţi în sin, Izule! Dacă un rabin sau un popă, sau un călugăr îţi taie calea în zori, poţi să te duci la culcare, fiindcă toată ziua îţi va merge pe dos. Dar când se întâmplă să‑ţi intre chiar în prăvălie, nimeni nu mai poate şti ce se va petrece.
— Asta se potriveşte poate la creştini, zâmbi tânărul staroste al negustorilor.
— Pe dracu! Necazurile creştinilor se potrivesc şi la evrei. Ascultă‑mă pe mine şi scuipă‑ţi în sân...
— Taci, unchiule! râse de‑a binelea Izu Klein. Cuvioşia‑sa are unele temeiuri încumetându‑se ia începutul zilei într‑o casă evreiască.
— Bine spus! grăi călugărul închizând uşa. Eşti un tânăr cu multă judecată, iar tatăl domniei‑tale poate fi mulţumit cu un astfel de ucenic.
— Dar nu sunt ucenic, ci starostele negustorilor din Sibiu, se înclină Izu.
— Un staroste atât de tânăr? se miră călugărul.
— În afaceri, vârsta nu are importanţă. De fapt, nu sunt atât de tânăr pe cât credeţi. Am împlinit douăzeci şi trei de ani. Dar poftiţi mai aproape! Cu ce vă putem fi de folos?
— Iată un cuvânt frumos, care vă face cinste. Altul m‑ar fi întrebat ce doresc. Insă acela nu ar fi fost un negustor mare.
Sporovăind uşor, călugărul înaintă până la mijlocul încăperii. Privirile lui agere iscodiră mobilierul sărăcăcios al prăvăliei, apoi stăruiră o clipă asupra tânărului negustor. Acesta nu se arăta prea voinic la trup. Natura fusese chiar zgârcită cu Izu, lăsându‑l prea mărunt de statură. Îi dăruise în schimb ochii, cu tot ce avusese ea mai bun. Nişte ochi mari, frumoşi, strălucitori sub genele lungi. Mulţumit de constatările făcute, călugărul îşi aruncă gluga şi îşi lepădă barba stufoasă, uimindu‑i cu totul pe cei doi negustori.
— Numele meu e Cae Indru, spuse zâmbind.
— Vai nouă! se tângui Moriţ Avram.
— Mi se pare că e un nume cunoscut şi urmărit de autorităţile Transilvaniei, se înclină Izu, fără să ia în seamă observaţiile unchiului. Din păcate, noi, cei din breasla negustorilor, ştim totdeauna prea puţin despre oamenii mari ai timpului.
— Sau prea mult, râse musafirul.
— Nu‑mi recunosc asemenea merite, zâmbi Izu cu modestie. Iar în privinţa voastră, numele nu ne arată scopul vizitei.
— Mă mir. Am la domnia‑ta patruzeci de mii de ducaţi.
Auzind asemenea vorbe, Izu îl privi cu răceală, iar domnul Moriţ Avram sări de un cot, văicărindu‑se:
— Neam de neamul nostru nu a văzut asemenea sumă.
— Taci, unchiule dragă! interveni pentru a doua oară tânărul negustor. Aşa se vorbea doar în afacerile de pe timpuri. Azi, fără sinceritate faţă de clienţi nu înaintezi prea mult.
Apoi se întoarse către Cae.
— Domnule, nişte oameni mi‑au vorbit cândva despre marele luptător Cae Indru. În afară de multe laude spuse din toată inima, acei oameni pretindeau că domnia‑sa poartă nişte cuţite care nu‑şi greşesc niciodată ţinta. Dacă aţi fi avut la voi acele cuţite, mi‑ar fi plăcut să văd unul înfigându‑se în colţul de sus al uşii de colo. Ar fi fost un semn de recunoaştere. Sau poate că locul de ţintă e prea depărtat. Până acolo sunt douăzeci şi ceva de paşi.
Cu un gest fulgerător Cae Indru îşi săltă poalele rasei descoperind o centură de piele. Cuţitul apăru o clipă în mâna lui, apoi tăie aerul ca un fulger şi se înfipse în colţul uşii.
— Pe cele şapte sute de crăiese ale înţeleptului Solomon! chiţcăi domnul Avram ca un şoarece prins.
Izu Klein, mai calm, se mulţumi cu un murmur de admiraţie.
— Dragă unchiule, e timpul să‑ţi bei ceaiul de mentă, spuse tânărul, invitându‑l cu delicateţe să‑i lase singuri.
Când se închise uşa în urma bătrânului, Izu Klein îşi pofti musafirul să se aşeze.
— Ar mai fi parola, zise deschizând un registru.
— Aşa e! Aşteptam să mă întrebi de ea. "Prin moartea lui Iojica românii de pretutindeni au pierdut un om de seamă."
Negustorul închise registrul satisfăcut.
 — Cei patruzeci de mii de ducaţi vă stau la dispoziţie chiar din această clipă.
— Ar mai fi unele amănunte, domnule Klein.
— Amănunte? în afaceri totdeauna sunt amănunte. Vă ascult, domnule.
— Mă gândeam la transportul ducaţilor. Până la graniţa Ţării Româneşti e drum lung.
— Şi eu am asemenea gânduri, zise negustorul. Sunteţi urmărit de către autorităţile principatului. Fără această urmărire ar fi fost o bagatelă pentru domnia‑voastră să însoţiţi transportul şi să‑l faceţi să ajungă acolo unde doriţi. Avem totuşi putinţa să vă aducem ducaţii până la graniţă. Să zicem, până la Predeal, iar comisionul nostru va fi de douăzeci la sută.
— Mult, domnule Klein. Foarte mult.
— Numai la prima vedere. Drumurile sunt nesigure. Dacă pierd aurul pe drum, paguba o suportă casa mea,
— Înţeleg, rosti Cae dezamăgit. Din păcate nu mă pot despărţi de opt mii de ducaţi. Mi‑e teamă că nu ne vom înţelege.
— Ah, ah, se vede că nu sunteţi negustor! În afaceri totdeauna există o cale de înţelegere. Noi, evreii, scăpăm foarte rar un client bun. Vreţi să vă păltesc suma la Braşov?
— Se poate?
— Altfel nu v‑aş fi propus. Comisionul ar fi de numai două sute de ducaţi. Am un om al meu la Braşov. El vă poate plăti în aur curat, în galbeni, în aspri, sau în altă monedă la alegere.
— Şi de ce nu mi‑ai propus de la început?
Negustorul zâmbi.
— Cine renunţă uşor la un câştig de opt mii de ducaţi?
— Dar ai renunţat, oferindu‑mi plata la Braşov.
— Un negustor bun nu priveşte câştigul de moment, ci întrezăreşte afacerile viitoare. Domnia‑voastră v‑aţi fi asumat riscul de a transporta singur ducaţii, iar casa noastră nu s‑ar fi ales nici măcar cu cei două sute. Ara spus bine?
— Da, recunoscu Indru. La asta mă gândeam adineauri.
— Apoi. Înlesnirea pe care v‑o fac are un scop. Acela de a păstra cu voi legături avantajoase atât vouă cât şi casei mele. Vă vorbesc deschis, domnule, fiindcă doresc din toată inima să mă bucur de protecţia voastră.
— Protecţia unui urmărit? La ce ţi‑ar folosi?
— E o urmărire trecătoare. Harurile de care vă bucuraţi s‑ar putea coborî şi asupra unui negustor. Poate nu v‑aţi gândit niciodată la asta, însă m‑am gândit eu şi de va fi aşa, câştigurile nu vor fi slabe. Deci, vă convine plata la Braşov?
— Îmi convine.
Izu Klein luă de pe masă o coală de hârtie şi scrise: "Valorează treizeci şi nouă de mii opt sute de ducaţi". Apoi semnă.
— E atât de puternică iscălitura domniei‑tale? se miră Indru.
— Mult mai puternică, domnule, râse cu modestie Izu Klein. Îl căutaţi la Braşov pe domnul Aba Rozen. Îl cunosc toţi negustorii de mărunţişuri. El vă va scoate suma din cetate în schimbul unui comision de o sută de ducaţi.
— E chiar mai bine decât mă aşteptam, observă Cae. Dar nu e totul. Am trei inele pe care aş vrea să le vând.
Zicând acestea puse pe masă inelele primite în dar de la Sigismund Báthory. Izu aruncă asupra lor o privire de admiraţie. Nu le atinse, mulţumindu‑se a le privi de la distanţă. Apoi se hotărî brusc.
— Vă ofer cinci sute de ducaţi. E un preţ bun. Aceste inele au aparţinut fostului principe al Transilvaniei. Le cunosc.
— Mă uimeşti, râse Cae.
— Nici vorbă, domnule! La vârsta de nouă ani stabileam valoarea bijuteriilor negociate de tatăl meu. Vă convine preţul?
— Da.
— Atunci, iată încă o hârtie pentru omul meu din Braşov.
— Dar nu e destul, zise Indru.
— Ah, ah, mai e ceva?
— Aşa se pare. Am nevoie de un credit. Poate o să te mire...
— Nu mă miră, îl întrerupse Izu. Un om care îşi vinde bijuteriile, când dispune de o avere uriaşă cum sunt cei patruzeci de mii de ducaţi, înseamnă că suma nu‑i ajunge şi se află la mare strâmtoare.
— Eşti inteligent, observă Indru.
— Sunt silit să fiu. Fără inteligenţă, afacerile se împotmolesc adesea. Pentru ce sumă doriţi creditul?
— Pentru o mie de ducaţi, dacă nu ţi se pare prea mult.
— Ce garanţii oferiţi?
— Nimic, în afară de cuvântul meu. Nu mai am nici un fel de avere.
Tânărul negustor căzu pe gânduri, spre dezolarea lui Cae.
— Domnule, spuse cu voce joasă Izu, sunt un evreu chibzuit.
— Nu mă îndoiesc. Altfel nu ţi‑aş fi făcut propunerea.
— Grea problemă mi‑aţi pus.
— Atunci, să nu mai vorbim despre asta.
— Ba vorbim, vorbim, domnule. Aş fi cel mai păcătos evreu din lume dacă m‑aş dovedi fricos în afaceri. Cuvântul vostru valorează mult mai mult de o mie de ducaţi. Sunteţi nepotul lui Mihai‑vodă. Unchiul vostru a fost cândva foarte bogat. Averea lui trecea dincolo de un milion de galbeni. Azi nu mai are nimic în afară de virtuţile unui mare conducător. Întreaga lui avere s‑a dus pentru nevoile ţării. Iată unul dintre puţinii domni care, în loc să mai adauge la avere, sărăceşte. Pământurile ce i‑au rămas nu pot găsi cumpărători. Ţara Românească e ameninţată de turci, de tătari, de poloni şi de principele Transilvaniei, cu sprijinul Moldovei. În vara asta va fi război. O sută cincizeci de mii de duşmani înconjoară Ţara Românească. Mihai‑vodă are doar douăzeci şi trei de mii de oşteni, iar pe aceştia nu i‑a plătit de câteva luni.
— Pe toţi dracii! îl întrerupse Indru cu admiraţie, eşti bine informat.
— Ar fi loc de mai mult, răspunse cu seriozitate Izu Klein. Noi, negustorii, suntem obligaţi să cunoaştem tot ce se întâmplă în jurul nostru. Informaţiile ne costă mult aur, dar ne ajută să vedem limpede în afaceri. Mihai‑vodă s‑ar putea să piară în luptele viitoare. Vă vorbesc deschis, domnule, zise observând încruntarea musafirului. În afacerile băneşti ale principatului nu sunt unul dintre cei mărunţi. Iar dacă mi‑am câştigat putere, aceasta se datorează faptului că am venit cu ceva nou. Cu sinceritate absolută. Prefer să pierd decât să‑mi amăgesc un client. Aşa se face că am ajuns la o clientelă nevisat de numeroasă. Dacă i se întâmplă o nenorocire lui Mihai‑vodă, aţi putea ajunge domn al Ţării Româneşti. Dar s‑ar putea şi altfel. Să muriţi în luptele ce vă aşteaptă. Dacă nu aţi fi atât de viteaz, am discuta cu totul altfel despre credit. Deci, iată că nu pun la îndoială cuvântul vostru, ci numai viaţa voastră.
— Bine! hotărî Cae dezamăgit. Voi căuta credit în altă parte.
— De ce? se miră negustorul. Am spus eu că vă refuz? V‑am arătat doar riscurile noastre. Aţi cerut o mie de ducaţi. Vă ofer trei. E destul să‑mi semnaţi o hârtie pentru patru mii de ducaţi. O mie va fi riscul şi câştigul nostru.
— Dă‑mi hârtia!
— Mă iertaţi o clipă! zise negustorul ieşind prin uşa din spate.
"Am patruzeci şi trei de mii două sute de ducaţi, gândi tânărul. Dar nu văd de unde voi face rost de încă şase mii opt sute. M‑am legat în faţa lui vodă să plătesc lefile oştenilor. Ei bine, vom găsi şi restul până la cincizeci de mii."
Izu Klein se întoarse curând însoţit de domnul Moriţ Avram.
— Acum poftiţi cu mine! se înclină tânăra gazdă în faţa musafirului.
Trecură printr‑o curte cu flori frumoase. Din stradă nimeni nu ar fi bănuit o curte atât de minunată. Dalele de marmură bine îngrijite făceau punte de legătură între grădină şi o casă mare cu cerdac larg. Intrară într‑o încăpere mobilată cu gust. Un slujitor îşi făcu apariţia purtând o tavă cu gustări rare şi băuturi răcoroase.
— Am şi eu nişte amănunte, spuse tânărul negustor privindu‑l cu admiraţie rău ascunsă.
— Să cred prin aceasta că s‑au inversat rolurile noastre? râse Indru.
— Să credeţi. Acum e rândul meu să cer. Am nevoie de creditul vostru.
— Glumeşti.
— Nu m‑aş încumeta. Nu e vorba de un credit bănesc. Ştiu că domnia‑voastră sunteţi primul sfătuitor al domnului Ţării Româneşti. Mai ştiu că Mihai‑vodă e cel mai informat conducător din această parte a Europei. Adunarea ştirilor se află în mâinile bătrânului boier Vintilă Băicoianu. Pe baza acelor ştiri vă făuriţi politica ţării şi strategia. Ei bine, domnule Indru, vrem să cumpărăm ştiri de la curtea din Bucureşti. Ah, ah, nu vă încruntaţi înainte de a sfârşi ce am de spus! În felul lor şi negustorii făuresc o strategie a afacerilor pe bază de ştiri. Cu cât ştii mai multe, cu atât faci afaceri mai bune şi mai sigure. Nu ne interesează ştirile care ar ştirbi interesele Ţării Româneşti, ci numai acelea nefolositoare pentru politica voastră. Totdeauna se adună şi astfel de ştiri.
— Am înţeles, zâmbi Cae. De obicei se adună ştiri multe şi nu toate de folos. Dacă putem să le vindem, ne scoatem cheltuielile de la ştirile importante. Vă voi da câteva rânduri pentru Vintilă Băicoianu. E un om dezgheţat la minte. El vă va trimite ştiri chiar prin soliile noastre.
— Minunat! exclamă Izu Klein. Un om de‑al meu îl va vizita pe domnul Băicoianu, iar scrisoarea domniei‑voastre ne va fi de mare sprijin. Dar nu e totul. Ar mai fi o cerere.
— Să auzim, domnule Klein!
— Casa noastră e interesată într‑un transport de aur. V‑aş propune să faceţi paza transportului.
— Ei, ei, te credeam un negustor priceput.
— Se pare că sunt, mustăci negustorul.
— Atunci, glumeşti.
— Nu mi‑aş îngădui.
— Dar ştii că sunt urmărit în Transilvania. Că nu pot să‑mi asigur paza propriei averi.
— N‑am uitat nici‑o clipă, domnule Indru. Depozitul de aur nu se află aici. E, în Braşov. Eu aş dori să ajungă la Sulina. Pentru asigurarea pazei transportului vă ofer două mii de ducaţi.
— E mult sau puţin?
— Rămâne să stabiliţi voi, domnule Indru. Suma oferită reprezintă doi la sută din valoarea aurului.
— Înseamnă că e mare cantitatea de aur.
— Foarte mare. Valoarea lui ajunge la o sută de mii de ducaţi.
— Atunci, oferta dumitale nu pare prea avantajoasă pentru noi.
— Doar la prima vedere. Lingourile de aur le‑am adus până la Braşov de la Râul Femeilor sau, cum îi mai spune azi, Baia Mare. Comisionul casei noastre va fi de treizeci la sută. Cheltuielile de transport între Baia Mare şi Braşov, plus paza au costat trei la suta. Viitoarele cheltuieli şi paza până la Sulina vor însemna încă trei la sută, astfel că totalul cheltuielilor se ridică la şase la sută. Cu unu la sută mai mult decât ne‑am propus.
— Dar domnia‑ta, care nu te oboseşti prea mult, vei rămâne cu un câştig de douăzeci şi patru la sută. Adică aur în valoare de douăzeci şi patru de mii de ducaţi. Mult prea mult, domnule Izu Klein.
— Aţi uitat un lucru, zâmbi negustorul. Dacă se pierde transportul, casa noastră suportă întreaga pagubă. Drumul va fi lung şi plin de primejdii. Sunt atât de mari prin primejdiile, încât alţi negustori nu s‑ar încumeta la o astfel de afacere.
— În caz de pierdere veţi suporta chiar şi paza transportului?
— Absolut. Pentru munca lor, oamenii trebuie plătiţi.
— Să zicem că nu din vina noastră se va pierde transportul. Cine va onora cei două mii de ducaţi? Omul care mă aşteaptă la Sulina, sau domnia‑ta?
— Veţi primi ducaţii la Sulina. Dar nu e totul. Dacă aurul ajunge acolo cu bună rânduială, oferim pe deasupra încă cinci sute de ducaţi.
— Şi ai curajul să‑mi încredinţezi paza transportului?
— Fără nici‑o rezervă, domnule Indru. Despre cinstea voastră şi a domnilor care vă însoţesc nu e cazul să discutăm. Vă cunosc mai bine decât credeţi. Iar o pază a celor mai iscusiţi oameni din această parte a Europei va duce cu siguranţă aurul la locul stabilit. Primiţi oferta?
— O primesc. Mă sileşte lipsa de aur.
— Dar sunteţi bogat, domnule.
— Numai la prima vedere, zâmbi Cae, folosind expresia negustorului. Ducaţii de care dispun vor folosi la plata oştilor Ţării Româneşti. Dorim să slobozim oştenii pe la casele lor. Ţi‑o spun fiindcă nu e un secret.
— Sloboziţi oştirea acum, la ceas de cumpănă pentru voi? se miră negustorul.
— Avem strategia noastră, râse Cae.
— Înţeleg, murmură Izu. Nişte oameni ca domniile‑voastre nu fac nimic nechibzuit. Cu cine veţi asigura paza transportului?
— Vor fi doisprezece oameni. Iată numele lor: Cae Indru, Chirilă Zece Cuţite, Costache Caravană, Ducu cel Iute, părintele Grasa, Ciripoi‑tatăl, Ciripoi‑fiul, Tufănel‑tatăl, Tufănel‑fiul, Sile Adormitu, Găluşcă şi Toroipan. Crezi că suntem puţini?
— Nu. Cu astfel de oameni aş putea duce aurul până la capătul lumii. Dar asta nu înseamnă că nu vor fi primejdii. Acum zece luni am pierdut un transport de aur între Brăila şi Sulina. Pierderea a fost foarte grea pentru casa noastră.
— Care a fost cauza pierderii?
— Atacul unor lotri.
— Unde s‑a petrecut acel atac?
— Dincolo de Galaţi, la locul numit Cotul Pisicii.
— Bănuiţi cine s‑a aflat în spatele lotrilor?
— Nu. Voi românii aveţi un proverb frumos: "Hoţul neprins e negustor cinstit." Dacă nu am dovezi, nu pot bănui pe nimeni.
— Câţi oameni au asigurat paza transportului?
— Optzeci.
— Mulţi, domnule Klein.
— Aşa m‑am gândit şi eu, dar numai conducătorul ştia că în butoaiele pline cu sare se afla aur.
— Să fie conducătorul cel care v‑a păgubit?
— Nu. Conducătorul a murit acolo, luptându‑se. El a mai lucrat pentru noi. Era un om de mare cinste.
— Cui predăm aurul în Sulina?
— Aşteaptă acolo o corabie grecească. Numele ei e Penelopa, iar căpitanul e kir Iani Xifandos.
— Ei, la naiba! râse Indru. Penelopa s‑a scufundat acum patru‑cinci ani în port la Varna. Am fost de faţă la scufundarea ei.
— Ştiu, dar e altă Penelopă.
	Cae Indru îşi aminti întâmplarea cu vechea corabie. Cu puţin înaintea luptelor de la Călugăreni, Penelopa transporta muniţii şi tunuri pentru turci. Le ducea de la Vama spre Rusciuk. Păcălindu‑l atunci pe kir Iani Xifandos, el şi Ciripoi‑fiul aprinseseră muniţia din pântecele Penelopei.
"Oare mă va recunoaşte grecul? se întrebă tânărul. Cred că mă va recunoaşte. Asemenea întâmplare nu se uită atât de uşor."
— Când puteţi pleca la Braşov? întrebă negustorul.
— Azi e joi. Mâine am unele treburi prin apropiere. Sâmbătă dimineaţa voi fi la hanul Berbecul Gras din Braşov.
— E bine aşa. Eu voi pleca acolo chiar azi. Până la Dunăre ar fi bine să duceţi aurul pe samare. Vor fi douăzeci de cai cu cinci slujitori. Lăsaţi toate hârtiile la mine! Mă voi îngriji şi de ducaţii voştri. Unde să vă predau aurul şi averea voastră?
— Mi‑ar conveni ia Predeal, în locul numit Crucea Mare.
— Cunosc locul acela, domnule.
— Atunci, te aştept acolo sâmbătă dimineaţa, înainte de ivirea zorilor.
— Voi fi.
Cei doi tineri îşi strânseră mâinile. Cae Indru îşi potrivi deghizarea, apoi părăsi casa lui Izu Klein.

*

Pentru a călători de la Sibiu la Blaj localnicii foloseau potecile peste deal şi prin păduri. Cei străini de acele locuri preferau să ocolească pe drumul nu tocmai bun dar sigur, ce se ondula printre dealurile toate la fel până la Copşa. Cine cuteza pe vechile poteci regreta adesea, orbecăind prin pădurile mari, şi nu rareori se întâmpla să nimerească în locul de unde plecase.
Cae Indru părăsi pe jos cetatea Sibiului, aşa cum îi şedea bine unui umil slujitor al bisericii. După ce se depărtă destul alese potecile atât de rar călcate de oştenii principelui Transilvaniei. Într‑o rarişte aflată pe culmea unui deal, îi ieşiră înainte unsprezece călăreţi.
— Bine ai venit, cuvioşia‑ta! strigă Costache Caravană, aplecat pe gâtul Zambilicăi. Cu rasa pe care o porţi destul de elegant, ca să zic aşa, ai măturat fără îndoială jumătate din uliţele Sibiului. Pentru asemenea lucrare făcută cu sârg, autorităţile Sibiului ar fi putut să te răsplătească dându‑ţi măcar o gloabă de cal. De mult nu mai există recunoştinţă pe lumea asta.
— Se vede treaba că ţi‑ai uns morişca de dimineaţă, dacă turui atât de bine, observă Cae.
— Ca de obicei, râse grăsunul. Chiar şi Zambilica s‑a înviorat văzându‑te, iar când se bucură Zambilica, timpul trage a ploaie. Ce veşti aduci?
— Bune. Am patruzeci şi trei de mii două sute de ducaţi. Îi primesc sâmbătă în zori la Crucea Mare.
— Dar ceilalţi şase mii opt sute? întrebă Chirilă?
— Cu aceştia va fi mai greu, oftă Cae. S‑ar putea să‑i capăt în Obreja, dar nu sunt prea sigur. Cristu, chiar dacă e proprietarul unui castel minunat, nu cred să dispună de o astfel de sumă. Eu şi Costache vom porni spre Obreja. Voi mă aşteptaţi sâmbătă în zori la Crucea Mare.
— Se pare că am intrat în greu impas, observă Ducu.
— Aşa cred şi eu, răspunse Cae. Totuşi mai avem o şansă ce valorează două mii cinci sute de ducaţi. Dar despre asta vom vorbi sâmbătă.
Zicând acestea, îşi lepădă straiele de călugăr în braţele lui Sile Adormitu. Lunganul se apucă să le împăturească temeinic, socotind că vor mai folosi cândva. Mai vorbiră o vreme, apoi se despărţiră urându‑şi unii altora noroc. Vânt Sălbatec, frumosul armăsar al tânărului, sătul şi odihnit, se întinse la drum voiniceşte. Zambilica păşea în urma lui cu picioarele subţiri ca de lăcustă. Puţini ar fi crezut că acest cal, atât de slut şi slab, se dovedea foarte harnic la mers. Grăsunul Costache încercă să înfiripe o discuţie, dar Cae se pierduse în gândurile multe şi‑i răspundea anapoda. Rotofeiul călăreţ tăcu până la urmă, ştiind că fiecare călcătură de cal îl apropia mai mult pe prietenul său de Stela Cristu.
"L‑a prins dorul, gândi Costache. Numai el îl mină către Obreja. Dacă n‑ar fi fost aşa, m‑ar fi lăsat numai pe mine să merg acolo. De când nu s‑au văzut au trecut patru ani şi jumătate. O fi avut fata răbdare să‑l aştepte atâta? Greu de spus. Cea mai frumoasă şi mai peţită fată a Transilvaniei să aştepte, ce? Un cuvânt al lui Cae? Un semn al lui? Greu, foarte greu. S‑a zvonit la Bucureşti despre o apropiată logodnă între Stela şi contele Teieki. Sărmanul meu prieten! Când a auzii vestea, a zâmbit parcă nepăsător. Dar zâmbetul lui era ca de om în pragul morţii. De fapt, el strică. Putea să meargă la ea şi să‑i spună: "Fată dragă, eu stau mereu cu viaţa în cumpănă. Dar, în vremurile acestea grele, cine e ferit oare de primejdii? Mă vrei aşa cum sunt? Poate că ea n‑ar fi vrut, însă ajungea măcar să limpezească situaţia dintre ei. De la mutul ăsta nici nu poţi scoate o vorbă mai clară. O fi el deştept, mai deştept decât noi toţi laolaltă, dar nu în dragoste. Acolo toţi nevolnicii se pricep mai bine decât el. Se chinuie aiurea. Nici nu cere sfatul cuiva. Tare sunt curios ce va face peste câteva ceasuri când se va pomeni în faţa ei?"
Când ajunseră la porţile din Obreja, soarele cădea către asfinţit. Străjile îl vestiră pe domnul Kraus, majordomul castelului. Acesta alergă trudindu‑şi picioarele scurte şi‑i întâmpină pe oaspeţi. Apoi făcu plecăciuni adânci în faţa lui Cae, impresionat de frumosul armăsar şi de ţinuta elegantă a tânărului. Pe Costache îl învrednici cu o scurtă privire severă, aşa cum i se cuvenea unui slujitor al distinsului oaspete. Fiindcă majordomului nu i‑ar fi trecut niciodată prin minte să‑l socotească pe grăsun altceva decât slujitor sau chiar argat. Lunga carieră de majordom a domnului Kraus îi formase ochiul suficient pentru a face cuvenitele deosebiri ale rangului. În cazul de faţă, hainele ponosite ale lui Costache, cât şi sluţenia armăsarului, ce nu putea să întreacă preţul, a două găini crescute fără boabe, excludea orice dubiu.
După ce îşi şterse fruntea brobonită, cu o batistă nu mai mare ca o faţă de masă, domnul Kraus îşi potrivi un zâmbet jumătate bucuros, jumătate umil şi grăi nici prea tare  nici prea încet:
— Bine aţi venit în Obreja, strălucitorule musafir! Aştept numele vostru pentru a bucura urechile stăpânilor mei. Până când mă întorc, vă rog să poftiţi pe această minunată terasă, unde florile multe vă vor ţine companie. Slujitorul vostru... sau rândaşul, zise văzându‑l pe Indru că se încruntă, sau păcătosul argat... care nu a descălecat până acum să vă prindă calul... dovedindu‑se un nemernic, va fi îndreptat în curtea din dos, unde îi voi aplica vreo câteva palme în numele vostru... fiindcă nu trebuie să vă spurcaţi mâinile...
— Pe picioarele din spate ale Zambilicăi! tună Costache. Ce tot îndrugă nătărăul ăsta?
Auzind asemenea ocară, majordomul tresări ca sub o lovitură de bici. Cătă profund lezat şi plin de nădejde către protecţia marelui senior, dar acesta mustăcea reţinându‑şi râsul. Dezamăgit, îşi întoarse privirile din nou către Caravană, trase aer mult în piept, îl slobozi puternic, îşi tamponă buzele cu batista, se ridică a intimidare pe vârfuri, apoi grăi:
— Descalecă, nemernicule, şi ia calul înălţimii‑sale!
Costache sări din şa uimitor de iute, iar palma lui grea îl trimise cât colo pe bietul majordom. În faţa unui asemenea dezastru, domnul Kraus cătă pentru ultima oară spre musafirul ce râdea cu lacrimi, se convinse că nu va găsi sprijin acolo, astfel că o rupse la fugă şi intră ca o furtună în sufragerie.
Tinerii castelani şedeau la masă împreună eu bătrâna contesă de Szatmári şi frumosul conte Lajos Teleki. Apariţia atât de neobişnuită a majordomului stârni mirare.
— Ei, ce s‑a întâmplat, Kraus? întrebă contele Beckembauer, văzându‑i spaima din priviri.
— Am fost bătut, înălţimea‑voastră.
— Bătut? Cine a îndrăznit asemenea lucru?
— Musafirii. Se află în curte doi călăreţi. Cel înalt pare un mare senior. Slujitorul său, sau argatul, sau rândaşul, e o pramatie cum n‑am mai văzut la Obreja. I‑am poruncit să descalece şi să prindă calul stăpânului. În loc de asemenea ascultare firească, m‑a lovit cu palma atât de tare, încât nu cred să se afle copită de cal care să pălească mai greu. Apoi mi‑a strigat: "Aleargă, guştere! Aleargă degrabă la stăpânii tăi şi‑i vesteşte că au sosit domnii Costache Caravană şi Cae Indru!"
Dacă s‑ar fi despicat castelul în felii, încremenirea nu ar fi fost mai mare. Beckembauer încercă să se ridice, dar se poticni în scaun. Tacâmul din mâna Stelei tremură atât de vizibil, încât fata îl aşeză pe masă, ţinându‑l cu palma. Teleki rămase cu gura căscată. Contesa de Szatmári îşi scutură braţele slăbănoage, răstindu‑se:
— Fir‑ar să fie! Doar nu dau turcii.
Ieşiră cu toţii pe terasă. Cae şedea rezemat cu spatele de Vânt Sălbatec. Grăsunul Costache se învârtea în jurul Zambilicăi, bombănind. Stela Cristu coborî în goană scările terasei. La picioarele lor se opri nehotărâtă, iar mâinile îi căzură neputincioase pe lângă corp. Cae îşi ţintui privirile asupra ei. Pe ceilalţi nu mai reuşi să‑i vadă. Se desprinse de lângă Vânt Sălbatec şi porni spre terasă uimitor de încet. Ochii lui subţiaţi ca în faţa soarelui mult nu coborâră o clipă. Călca încet, nesigur pe picioarele lui puternice, temător să nu o sperie şi să dispară în clipa următoare. O privea pe Stela atent, parcă cercetând‑o cu de‑amănuntul. Nimic din întreaga ei făptură nu scăpă ochilor săi ageri. Nici măcar încordarea ce o stăpânea. Degetele tinerei fete arătau căzute spre încremenire. Pe buze îi apăruse un zâmbet şters, ca o petală ofilită. Ochii aveau în ei o lumină ciudată, asemenea apelor tulburate. Stătea încremenită, puţin aplecată înainte, ca şi când ar fi ascultat un strigăt îndepărtat. Palidul ei surâs tremura împreună cu buzele, aşa cum se ridează apa limpede la slaba adiere a vântului. Când ajunse foarte aproape, o simţi că îşi oprise respiraţia. Gâtul ei delicat părea un arc încordat peste măsură. Erau atât de aproape încât hainele lor se atingeau. Stela îi observă ochii subţiaţi ca două lame de brici. Apoi, ochii se măriră brusc, iar timpul încremeni pentru ei. Nimic nu mai exista în jur decât ochii lor, care se cercetau adânc. Tânărul se aplecă spre ea, rupând vraja timpului. Buzele ei, la pândă până atunci, zburară să‑l întâmpine. Când îi cuprinse gâtul cu braţele. Stela puse în gest atâta lăcomie încât scăpă un geamăt. Barba lui aspră, nerasă de câteva zile, îi zgârie obrazul. Mâinile ei nu‑şi mai găseau astâmpăr, mutându‑se când pe faţa lui, când pe umeri, când în părul aspru căzut pe frunte în neorânduială. Îl îndepărtă o clipă să‑i privească ochii şi scânci de bucurie văzându‑i mari, luminoşi, triumfători. Se ghemui la pieptul lui cu toată disperarea adu‑nată în atâţia ani.
Costache Caravană fu gata să plângă şi se răsti la Zambilica:
— Întoarce botul, nătărăule! Gingăşiile care se petrec acolo n‑au nevoie de martori.
— M‑am prostit ca o vacă bătrână, suspină contesa de Szatmári, emoţionată. Doamne, ce bărbat! Parcă e Făt‑Frumos.
Contele Teleki se gândi zâmbind trist: "Acum s‑a isprăvit. Niciodată nu vor şti ei că eu i‑am adus unul în faţa celuilalt. Zvonul meu despre o pretinsă logodnă cu Stela i‑a dat aripi acestui tânăr. Nu ştiu dacă am făcut‑o din milă, din prietenie, sau din dragoste."
Vraja timpului încremenit se rupse. Fata se desprinse din îmbrăţişare, privind mirată în jur. Întreaga ei făptură parcă înflorise dintr‑o dată. Dar oricât se căsni, nu reuşi să‑şi înfrâneze sclipirea de triumf a ochilor. Contele Beckembauer se dezmetici primul şi îşi salută noii musafiri cu tact, ca şi când nu s‑ar fi întâmplat nimic. Iar când Costache Caravană păşi în sufragerie la braţ cu contesa de Szatmári, majordomul murmură aiurit de‑a binelea:
— Imbătrânesc. Asta e. Dau în mintea copiilor.
După ce se isprăvi cina, Cae, Caravană şi tânărul castelan mai zăboviră în sufragerie. Ceilalţi ieşiră în parcul imens, dornici să respire aerul curat al unei nopţi ce se arăta deosebit de frumoasă.
— Cu toată urmărirea cardinalului, sper să rămâneţi la noi câteva zile, spuse gazda privindu‑şi musafirii bucuros peste măsură. Nimeni nu va părăsi castelul până la plecarea domniilor‑voastre, astfel că nici‑o ştire nu va ajunge în Alba‑Iulia.
— Plăcerea ar fi de partea noastră, mulţumi Indru. Din păcate, v‑am face un mare neajuns. Şi aşa vizita noastră s‑ar putea să vă scadă în ochii cardinalului. Unele treburi grabnice ne‑au adus aici, iar altele ne aşteaptă fără chip de amânare.
— Deci, există şi alte motive care v‑au mânat în Obreja, spuse castelanul mai mult pentru sine.
Cae roşi înţelegând bine gândurile acestuia.
— Există, domnule Ion Cristu. Avem nevoie de nişte ducaţi.
— Mulţi?
— Destul de mulţi. Mihai‑vodă, domnul nostru şi al vostru, va slobozi oastea cea mare. Pentru plata lefilor căzute în amânare de cinci luni, am strâns patruzeci şi trei de mii de ducaţi. Dar nouă ne vor trebui cincizeci de mii. Eşti singurul om care ne‑ar putea ajuta să completăm asemenea sumă, iar despre înapoierea ei nici nu poate fi vorba. Nu am avea de unde să o scoatem.
— Şapte mii de ducaţi? se miră castelanul. Dar nu am şapte mii de ducaţi.
— Câţi ai?
— O mie trei sute.
— Sunt buni şi aceştia. Sperasem la mai mult, însă ştii proverbul: "De unde nu‑i, nici Dumnezeu nu cere!"
— Daţi‑mi un răgaz.
— Nu ne îngăduie timpul.
Castelanul rămase pe gânduri. Îi venise ceva în minte, astfel că se înveseli dintr‑o dată.
— Domnilor, s‑ar putea să mai adaug ceva. Încă nu ştiu cât. Păcat că timpul e atât de scurt. După cum ştiţi, contele Teleki locuieşte de multă vreme în Alba‑Iulia. El ar putea să ne ajute. I‑aş înapoia suma la toamnă. Are un cal bun. I‑ar trebui două‑trei ceasuri să gonească până acasă şi îndărăt. Aveţi ceva împotrivă?
— Nu mare lucru, răspunse Caravană. În două‑trei ceasuri toată garnizoana din Alba‑Iulia ar năvăli aici şi ne‑ar culege ca din oală.
— Aşa ceva nu cred. Îl cunosc bine pe Teleki. Răspund pentru el.
— Nu avem de ales, interveni Cae. Faceţi cum e mai bine, domnule Cristu.
— Atunci, aşteptaţi! Stela şi cei doi musafiri sunt în parc. Mă întorc îndată.
Cristu porni spre ieşire. Aproape de uşă se lovi nas în nas cu buclucaşul majordom.
— Vai, omule! zise râzând. Azi nu‑ţi merge tocmai bine. E a doua oară când năvăleşti aici ca un apucat.
— Vă rog de iertare, înălţimea‑voastră! grăi cam spăşit domnul Kraus. De multă vreme nu s‑au mai pomenit atâtea încurcături în Obreja. Măria‑sa domnul Teleki ne‑a părăsit adineauri.
— Pesemne că aiurezi.
— Nu prea. L‑am văzut galopând spre Târnava parcă alungat de urgie.
— Poate se plimbă.
— Nici gând. Mi‑a lăsat o scrisoare pentru înălţimea‑voastră.
Ion Cristu apucă scrisoarea cu un gest precipitat. O sprânceană i se ridicase mult în sus a mirare. Majordomul se îndepărtă convins că ziua se încheia cum nu se poate mai prost. Cristu despături hârtia şi citi cu glas tare:

Dragă Beckembauer,
Unele treburi grabnice reclamă prezenţa mea la Alba‑lulia. Vă cer iertare pentru neputinţa de a‑mi lua rămas bun. Timpul nu mi‑a îngăduit să o fac.
Al vostru, Lajos Teleki.

— O luăm din loc, sări Caravană. Ăsta s‑a dus după Jager.
— Mă îndoiesc, răspunse Indru, aşezându‑se mai bine in scaunul lui. Teleki nu arată să fie un om de nimic.
Tăcu privindu‑i pe ceilalţi. Toţi trei înţelegeau motivul plecării lui precipitate.
— Iată că s‑a spulberat speranţa unui împrumut, observă castelanul.
— Ne mulţumim cu ce avem, zâmbi Cae. Mă miră totuşi să găsesc atât de puţin în Obreja.
— Cred că te‑ai mira şi mai mult, aflând că sunt dator aproape zece mii de ducaţi, zise gazda privindu‑l cu simpatie rău ascunsă. În iarnă mi‑au murit peste trei sute de cai. Niciodată nu mi s‑a întâmplat un astfel de necaz. În primăvară, un transport de vinuri către curtea imperială din Praga ne‑a fost prădat dincolo de Bratislava. Am pierdut vinul, butoaiele, caii, căruţele şi jumătate din oamenii care însoţeau transportul. Am mai făcut unele cheltuieli de renovare la aripa de sud a castelului şi am întărit toate drumurile noastre cu piatră de râu. Abia la toamnă vom ajunge să ne plătim datoriile şi să ne rămână un câştig. E drept că la marea noastră avere, şapte mii de ducaţi nu ar însemna prea mult. Din păcate, aţi nimerit cum nu se poate mai prost.
— Am fost lipsiţi de noroc chiar şi în privinţa cailor, observă Costache. Oştirea Bucegilor se pune din nou pe picioare. Dar se pune anevoios din lipsă de cai şi arme.
— O! se lumină gazda. Lucrurile nu stau chiar aşa de rău în privinţa cailor. E adevărat că am pierdut mulţi, totuşi suntem departe de a fi rămas fără unele; rezerve. Două sute vă dau în câteva zile. Sunt cai de rasă bună. Slujitorii mei îi pot mâna spre Ţara Românească în pâlcuri mici, astfel că nu se va şti drumul lor. Mai rămâne doar să stabiliţi locul de predare.
— Nu e deloc rău, se entuziasmă Cae. Iată că drumul nostru la Obreja se arată rodnic.
Îi vorbi apoi lui Cristu despre marile ameninţări ce se abat asupra Ţării Româneşti. Despre nădejdea că vor scăpa fără lupte până în toamnă şi despre toate hotărârile luate la Sfatul de taină din Bucureşti.
— Riscaţi mult, se miră Cristu. Între slobozirea oştirii mari şi înjghebarea Oştirii Bucegilor, veţi avea un timp în care veţi fi lipsiţi de puterea armelor. Dacă se potriveşte ca în acest timp să fiţi atacaţi, va fi greu pentru neamul nostru de la Dunăre.
— Cine nu riscă nu câştigă! zâmbi Indru. Timpul nu ne îngăduie să facem amânări. Cu cât vom slobozi oştirea mai iute, cu atât cred eu că va fi mai bine.
— Cu cât întăriţi mai iute şi mai neştiut Oştirea Bucegilor, cu atât veţi avea nădejdea să scăpaţi de pericole, răspunse gazda. Ceea ce s‑a întâmplat la Bucureşti după Sfatul de taină m‑a copleşit de‑a binelea. Voi aţi dat acolo tot ce aţi avut, pentru a pune pe picioare oastea din munţi. Eu nu pot să dau atât fiindcă trebuie să fiu aici un conte bogat, iar saşii, care mă socotesc de‑ai lor, sunt gata să mă recunoască cel mai de frunte dintre ei. La vreme de război în Transilvania, saşii conduşi de mine se vor alia cu Mihai‑vodă. Iată de ce n‑am dreptul să fiu sărac. Dar voi înzestra şi eu Oştirea Bucegiior. Pe lângă cei două sute de cai, am să vă trimit cât de curând săbii, pistoale şi postav pentru îmbrăcăminte. Toate le voi cumpăra din Sibiu. Iar pentru atâta lucru, voi face rost de aur chiar dacă‑l scot cu forţa de la cămătari.
Când isprăviră discuţiile, noaptea se arăta dincolo de mijlocul ei.
— Ar fi bine să mergem la odihnă, propuse Cristu. Oboseala se citeşte pe feţele voastre.
— Da, e o propunere straşnică, aprobă Costache. Trei ceasuri de somn bun ne vor pune pe picioare.
— Cam puţin, remarcă tânărul castelan.
— Aşa cred şi eu, dar timpul nostru e măsurat. Vom pleca odată cu ivirea zorilor.
Porniră spre încăperile pregătite din vreme şi destul de curând în Obreja se stinseră toate luminile. Doar torţele mari de pe ziduri se vedeau până departe, amintind privitorilor ocazionali că străjile ascunse în umbra meterezelor veghează la buna rânduială.
Costache dormi îmbrăcat, aşa cum îi era obiceiul. Văzându‑l astfel, mulţi şi‑ar fi închipuit despre el că ar avea ceva aplecare spre necurăţenie şi slabă chibzuială. Puţini erau cei ce cunoşteau adevărul. Costache se dovedea prevăzător, socotind că la vreme de noapte e mai bine să fii pregătit atunci când primejdiile se anunţă multe împrejur. Apoi, trecuseră atâţia ani petrecuţi prin păduri, sau printre stâncile munţilor, sau în câmpie, departe de căldura unui cămin. Dormitul pe căpătâi moale îi devenise străin, trăgându‑l spre neodihnă. Încălţările lui grosolane se aşezară ca o pată pe aşternutul alb. Aruncă perna cât colo şi puse în locul ei haina lungă ce semăna cu o rasă preoţească, având grijă să o strângă asemenea unui sul. Numai busuiocul aflat sub pernă nu‑l lepădă, îmbătându‑se de mirosna lui. Umbrele nopţii îşi subţiară straiul, în vreme ce spre răsărit cerul căpăta o roşeaţă aparte. Pe marea terasă a castelului, Ion Cristu şi Costache Caravană discutau despre timp. În sufrageria răcoroasă spre zori, Cae şi Stela schimbară ultima îmbrăţişare. Părul ei despletit cădea bogat peste umerii înguşti. Tânărul îşi culcă obrazul în el şi‑i simţi parfumul florilor de câmp. Stela se ghemuise la pieptul lui caldă, proaspătă, aşa cum ieşise din aşternut. Îi cuprinse cu braţele gâtul puternic, ars de soare şi întărit de vânturi, dar mâinile ei nu aveau odihnă. Îi prinse faţa în palmele delicate, se ridică pe vârfuri şi îi sărută ochii pe care îi visase atâta vreme, uimindu‑se de îndrăzneala ei. Încercă să‑l privească, dar ochii nu o ascultară destul, umbriţi de lacrimi. Cae avu un moment de slăbiciune. O clipă îi trecu prin minte să se lepede de toate lucrările viitoare şi să‑şi îngăduie o viaţă de fericire. Întreaga lui fiinţă se răzvrăti împotriva a tot ce făcuse până atunci, socotind că are dreptul să trăiască altfel. Apoi zâmbi, iar Stela nu‑i observă zâmbetul. O ridică în braţele mari, puternice ca oţelul. Îşi culcă fruntea peste sânul ei şi‑i simţi inima zbătându‑se sub învelişul hainelor subţiri. Cuprinsă de o dulce ameţeală, Stela uită de timpul necruţător, numărat pentru ei în minute. Închise ochii, iar obrajii ei în flăcări erau singurul semn de nelinişte, când faţa lui Cae se lăsă peste sân.
— Soţul meu. Dragul meu soţ, murmură lăsând lacrimile să curgă în voie.
Costache Caravană, ivit în prag, nerăbdător, rămase locului gândindu‑se: "Pe cele trei potcoave pierdute de Zambilica! Am să mai stau aici chiar dacă vine Jager cu toată oştirea Transilvaniei."
Apoi se retrase emoţionat şi‑i zise gazdei:
— Cred că ne‑am sculat prea devreme. Zambilica mestecă ovăzul taman la ceasul ăsta. Dacă îl tulbur acum, toată ziua o să galopeze îmbufnat.
Dar urechea fină a lui Cae simţise pasul uşor făcut de Caravană. Braţele lui o purtară pe Stela către un scaun şi o aşeză cu grijă, ca pe un lucru fragil.
— E timpul să plec, zise, iar vocea lui, hotărâtă în alte prilejuri, tremură uşor ca o părere.
Stela prinse tremurul glasului său şi culese din el mai mult decât i‑ar fi putut spune vorbele. Slujitorii aduseră caii. La puţină vreme tropotul lor se auzi coborând către apele Târnavei. Soarele îşi aduna strălucirea pe o creastă de deal. Zările uşor fardate cu ceaţă se limpezeau domol. Începea o zi nouă.

*

Puţini cunoşteau cărarea pieptişâ ce ducea pe scurtătura munţilor către locul numit Crucea Mare. Dar şi mai puţini erau acei care se încumetau să facă asemenea urcuş la vreme de noapte, când primejdiile prăpăstiilor pândeau la fiecare pas. Totuşi, în noaptea de vineri spre sâmbătă, se găsiră câţiva temerari ce folosiră, de fapt cu multă pricepere, drumul acela anevoios. În creasta de la Crucea Mare, doisprezece călăreţi aşteptau convoiul.
Cu mult înainte de ivirea zorilor, caii legaţi între ei cu funii lungi apărură pe locul drept, iar spinările lor umede arătau greutatea urcuşului. Erau douăzeci de cai voinici, cu picioarele mari, puternice, ale căror haruri se dovedeau mai degrabă îndreptate spre povară decât spre iuţeala animalelor bune de călărie. Însoţitorii lor, cinci bărbaţi tineri, purtau obişnuita îmbrăcăminte grosolană a muntenilor. Aveau vorba aspră şi o foloseau rar, numai la cazuri de mare trebuinţă. Cel de‑al şaselea călător, un bărbat mărunt, subţirel, se desprinse din grup şi se apropie de Cae Indru.
— Ai ajuns la timp, domnule Izu Klein, observă Cae.
— În afaceri totdeauna trebuie să ajungi la timp, râse acesta. Aurul şi averea domniei‑voastre se află aici. Acum voi hotărâţi cum e mai bine. Aceşti slujitori sunt oameni de nădejde. Ei ştiu ce cuprind samarele. Vi‑i las, domnule, în seamă. Cu cât veţi ajunge mai iute la Sulina, cu atât va fi mai bine pentru toţi. La revedere, domnilor!
— O clipă, o clipă! îl opri Cae.
— Vă ascult, se întoarse negustorul mirat. Oare să fi scăpat ceva din vedere?
— Nu, nu asta, râse Indru. Mi‑ar face plăcere să vă însoţesc o bucată de drum.
— Poftiţi, poftiţi! zise Izu bănuind că tânărul ar vrea să‑i vorbească tainic.
Porniră alături. Caii lor aproape se atingeau. Când se depărtară destul pentru a nu fi auziţi, negustorul îşi domoli calul şi spuse:
— Domnule, aştept. Cred că doriţi unele amănunte.
— Într‑adevăr, sunt nişte întrebări. Mi‑ai adus ducaţii cu bună rânduială. Acum nimic nu‑i mai poate scoate din mâinile mele. Dar nu putem vorbi acelaşi lucru despre aurul vostru. Până la Giurgiu el va fi în mare siguranţă. Mai rămâne însă drumul până la Sulina. Dacă nu se va face cu chibzuială, se pot ivi multe primejdii.
— Nu vă înţeleg, zise Izu.
— Aşteaptă! Aş vrea să aflu cine sunt oamenii care au ştire despre transportul aurului.
— Da, e o întrebare firească. La astfel de prilejuri, cu cât ştiu mai puţini, cu atât e mai bine. Deci, ştiu eu, ştie domnul Aba Rozen, cel ce a depozitat vremelnic aurul în Braşov, slujitorii care se află aici şi, fireşte, viitorul proprietar, negustorul turc Iusuf. S‑ar mai adăuga cei trei fii ai domnului Rozen, dar sunt nişte tineri cu care am lucrat de multe ori.
— Iată că nu‑s tocmai puţini, remarcă Indru.
— E şi normal, domnule. Transportăm o avere destul de mare. La asemenea cantitate de aur nu ai cum să lucrezi de unul singur.
— Adevărat! Aş vrea totuşi să ştim mai multe despre cei cinci slujitori. Ei vor merge cu noi o bună bucată de drum.
— Nici o grijă, îl asigură Izu Klein. Au lucrat şi pentru tatăl meu. De fapt, au fost patru. Cel de al cincilea se numeşte Achim. Dar pentru el garantează ortacii lui. Sunt cu toţii dintr‑un sat.
— Achim lucrează pentru prima oară?
— Nu. A mai fost angajat la transportul pe care l‑am pierdut acum zece luni.
— Mda! Ce ştiţi despre Iusuf, omul căruia îi predaţi aurul?
— Am mai făcut afaceri cu el. E drept, mărunte, însă nu am avut a mă plânge de neajunsuri. Din contră, noi i‑am făcut supărare fiindcă l‑am lipsit de aurul pierdut acum zece luni.
— Dar el nu a păgubit nimic. Cel puţin aşa am înţeles din discuţia noastră purtată la Sibiu.
— Aşa este. I‑am plătit întreaga pagubă.
— El va cunoaşte data plecării aurului din Braşov?
— E şi firesc să o cunoască.
— Cu domnul Aba Rozen lucraţi de mult?
— A fost bun prieten al tatălui meu. De fapt, suntem asociaţi în multe afaceri chiar mai mari decât asta.
— Slujitorii casei lui ştiu ceva despre aur?
— Nimic. Am avut noi grijă. Mai sunt întrebări?
— Da. Cum îl vom recunoaşte pe Iusuf?
— Nu vă faceţi griji! În clipa în care veţi păşi pe puntea Penelopei, se vor lămuri toate.
— Atunci, la revedere, domnule Izu Klein!
— La revedere!
Cae se întoarse lângă ai săi destul de îngândurat. Prea mulţi oameni ştiau despre aur. Dădu semnalul de pornire. Şase dintre călăreţi trecură în fruntea convoiului. Alţi şase îi urmau de aproape.
Luni către seară vistieria din Bucureşti primi în păstrare vremelnică uriaşa sumă de patruzeci şi patru de mii cinci sute de ducaţi. Marţi la prânz, Mihai‑vodă ieşi însoţit de curteni până la biserica Sfinţii Petru şi Pavel, unde începuse marea slobozire a oştenilor. Şiruri lungi de oşteni treceau domol prin faţa plătitorilor. Chipurile lor întunecate până nu de mult se luminaseră, astfel că risipirea se făcea în cea mai bună rânduială. Mai lipseau cinci mii cinci sute de ducaţi, care stăteau ca o povară pe sufletul lui vodă. Va reuşi oare Cae Indru să‑i aducă la timp?
Trecură câteva ceasuri. Curtenii obosiseră, iar căldura aprigului soare de câmpie îi chinuia cumplit. Dar Mihai‑vodă nu descălecase, priveghind buna rânduială a plăţilor. Destul de aproape, umbra castanilor groşi cât omul îmbia la odihnă răcoroasă. Alături de curteni, trimişii principelui Transilvaniei, căpitanul Mihai Székely, Gabriel Haller, Gheorghe Ravazdy şi Nicolae Vitéz, şpanul de Turda, urmăreau cu ochi de iscoade risipirea oştilor. Pe faţa lui vodă nu se putea citi nimic. Nu era nici încruntare, nici zâmbet, nici nelinişte. Căpitanul Székely, bun cunoscător al treburilor de oşti şi mare admirator al lui Mihai‑vodă, privi cu me-lancolie în jur.
"Iată, gândi el, aici e sfârşitul celui mai mare conducător de oşti din această parte a Europei. Împăratul Rudolf şi cardinalul sunt orbi. Ei nu văd oare că sfârşitul puterii lui Mihai‑vodă va da prilej turcilor să urce spre nord? Omul acesta ar fi fost singurul stăvilar împotriva puhoiului turcesc. Prin căderea lui, creştinii vor avea multe necazuri. La Praga e un împărat de paie. La Alba‑Iulia, un principe nevolnic. De când e lumea, lucrurile au fost totdeauna strâmbe. Să fi fost el împărat, i‑ar fi trebuit câteva luni să pună ordine în această parte a Europei. Uneori mi‑e silă de haina pe care o port. Sunt căpitanul şi iscoada unui principe dornic să adune fală în jurul numelui său. Mihai‑vodă a fost cândva bogat. Acum, Dumnezeu ştie de unde a strâns aur pentru slobozirea oştilor. Toată averea lui s‑a dus pentru nevoile ţării. Cine ar mai fi făcut oare asemenea risipă? Acum cinci ani am băut la Bucureşti vin servit în pocale de aur. Azi, domnul Ţării Româneşti ne‑a oferit vin în ulcele de pământ ars. Ce se petrece oare în sufletul acestui mare conducător? Îl ştiam cândva înţelept şi viclean. Ceea ce se întâmplă aici să fie oare un act de viclenie şi înţelepciune? Acum cinci ani, când garnizoana turcească din Bucureşti îl înjura şi‑l ameninţa sub zidurile palatului, când puterea turcilor în Ţara Românească se arăta de neclintit, el zâmbea umil, ploconindu‑se în faţa lui Mehmed‑paşa, comandantul ienicerilor. Apoi, s‑a petrecut măcelul, într‑o singură zi Mihai‑vodă a măcelărit garnizoana turcească din Bucureşti, fără să piardă un om. Câteva zile mai târziu, cădea sub mâna lui puternica întăritură otomană de la Giurgiu. Abia atunci şi‑a arătat el adevărata faţă. Să fie şi azi un vicleşug? Turcii, polonii, tătarii, cardinalul şi Ieremia Movilă, domnul Moldovei, sunt gata să se arunce peste Ţara Românească. Dacă vodă ar încerca război, nu ar avea sorţi de izbândă. Arătându‑se slab, duşmanii se vor pândi între ei, iar el va câştiga timp. Acum are nevoie de timp. Nu, nici vorbă! Gândurile mele au luat‑o razna. Dacă sloboade oştirea, înseamnă că nu mai poate nimic. Peste câteva zile va semna actul de vasal al principelui Transilvaniei. Acest act va fi ultimul pas de sfârşit al puterii lui. Va deveni un simplu consilier al nevolnicului cardinal. Iar plecarea sa din Ţara Românească încheie jalnic o epocă glorioasă a acestui popor." Departe în câmpie, clucerul Ieremia Băicoianu şi bunul său prieten Zamfirescu urmăreau cu ochii micile grupuri de oşteni ce se îndreptau spre satele lor. Din vreme în vreme opreau câte un tânăr voinic la trup, discutau cu el tainic, apoi tânărul intra pe mâna unor slujitori credincioşi şi nimeni nu bănuia drumul acestuia către platoul Bucegilor, unde creştea noua putere a Ţării Româneşti.

În seara de miercuri, la locul de pe Dunăre numit Cârna Mică, aflat în apropiere de Giurgiu, patru bărci mari preluară întreaga încărcătură de aur a cailor lui Izu Klein, Costache Caravană angajase pe plată bună patru barcagii. Îi cunoştea de multă vreme şi ştia că se poate bizui pe ei într‑o călătorie plină de primejdii. Cae Indru nu se arătă zgârcit cu banii de cheltuială primiţi de la negustorul sibian, astfel că femeile barcagiilor primiră câte cincizeci de ducaţi. Sumă uriaşă, pe care bărbaţii lor nu ar fi putut să o câştige în câţiva ani de muncă pe Dunăre.
Cei cinci munteni legară caii între ei, tăcuţi, aşa cum le era firea. După ce mai priviră o dată spre bărci, ridicară pălăriile în semn de salut, apoi îşi îndemnară caii pe drumul de întoarcere către Braşov.
— Straşnici bărbaţi! exclamă Costache. Ţi‑e mai mare dragul să lucrezi cu nişte oameni ca ei care ştiu ce au de făcut şi te înţeleg din ochi. Păcat că vorbesc atât de puţin!
Cae, aflat alături, nu‑i răspunse. Privea îngândurat spatele voinic ai lui Achim.
Cu puţin înainte de a răsări luna, bărcile plutiră pe Dunăre la vale. Şaisprezece bărbaţi, patru bărci şi aur în valoare de o sută de mii de ducaţi începeau o călătorie lungă prin împărăţia apelor lesnicioase la mers, dar pline de neprevăzut. Noaptea se dovedea frumoasă şi calmă. Cei patru barcagii luară loc în prima barcă, având puţină trudă. Firul apei, mai sprinten la mers, înlocuia de minune munca lor. Legate trainic între ele cu funii de cânepă, bărcile se legănau domol. Clipocitul molcom al apei era singurul zgomot ce tulbura noaptea ca o părere. Sălciile mari şi stufărişul de pe cele două maluri le privegheau drumul. Aşezaţi în celelalte trei bărci, paznicii transportului încercau o senzaţie de nelinişte. Lipsa cailor adăpostiţi vremelnic de familiile barcagiilor, apa care se auzea sub ei şi neobişnuinţa unui asemenea drum le furase ceva din vechea siguranţă. Uneori se zăreau focuri departe pe maluri. Rar câte o pasăre de noapte, scornită din cuibarul ei, zbura deasupra copacilor sau deasupra apei, iar fâlfâitul de aripi acoperea parcă tot cerul. Liniştea din împărăţia apelor se dovedea apăsătoare şi grea. Fiecare zgomot mărunt părea un ţipăt. Apoi, răsări luna. Apa Dunării strălucea ca argintul bătut proaspăt. Malurile depărtate semănau cu nişte pereţi întunecaţi şi tainici. Roiurile de ţânţari năvăleau peste bărci urmărindu‑le neobosite. Când firul apei trăgea către mal, în bălţile de pe margini se auzea cântecul broaştelor.
— Broasca nu cântă frumos, zise Costache către Sile Adormitu.
— Aşa e, domnule! răspunse lunganul ţuguindu‑şi buzele mari. Domnia‑voastră sunteţi dăruit cu haruri de gândire adâncă. Puţini ar fi observat asemenea lucru. Eu, în nici un caz. Ba aş putea spune că ursitorile n‑au apucat să mă dibăcească la naştere, fiindcă ea s‑a petrecut într‑o poiată, iar ursitorile umblă numai pe la ferestrele caselor. Aşa se face că am crescut fricos şi lipsit de harul gândirii adânci. Mi‑e frică de broască. Mai ales de broasca râioasă. Mă uit la ea cu scârbă când îi văd pielea umedă ca o coajă de copac plouat, fie la ea acolo! Numai în lupte mă bat bine. Altfel, mi‑e groază de şoareci, de broaşte, de şerpi şi de nevastă‑mea. Da, da, aveţi dreptate! Nu cântă frumos.
— Nevasta? întrebă Caravană somnoros, fiindcă aţipise la lungul discurs al lui Sile.
— Nu, domnule, broasca.
— Te înşeli, prietene, bolborosi Costache. Mie numai de lipitori... că în balta Călugărenilor... adică în Neajlov... numai una nu cântă frumos, se învioră Costache amintindu‑şi despre ce voia să vorbească. Dar când sunt broaşte multe la vreme de seară frumoasă, când cerul e lăptos şi dulce ca o faţă de mamă, să stai la marginea lacului şi să asculţi un cor de broaşte. Atunci dibăceşti cum îţi picură pacea în suflet. Cu ţânţarii e altă chestie, zise, apărându‑se de nişte ţânţari prea îndrăzneţi. Da, da, e altă chestie, lua‑i‑ar dracu! Ăştia parcă sunt boieri. Ziua dorm, iar noaptea socot cum să‑ţi sugă sângele. Eram odată cu Zambilica lângă Balta Brăilei. Mă urmăreau nişte turci pe care i‑am prostit cum se poate mai bine. Când am scăpat de ei, ne‑au împresurat ţânţarii. La început se adunaseră din ăia mărunţi şi nu i‑am băgat în seamă, aflându‑se ceva discuţie între mine şi Zambilica. După un timp, simt că nărodul de armăsar nu mă mai ascultă şi o rupe la fugă de mânca pământul. Înserase. Nu se vedea prea bine, dar ştii că eu am ochiul ager. Mă uit îndărăt. Ţânţarii mici cât bobul de grâu veneau după noi în linie de bătaie, cu trompele ridicate ca nişte ace. Nu m‑am sinchisit de ei, însă bag de seamă că la spatele lor zburau alţii cât graurii când e coaptă holda de grâu. Mai la urmă, se vânzoleau unii cât găinile crescute la boabe. Trompele ăstora ajungeau mai lungi de un cot. Zic: "Zambilico, fă paşii mari, nărodule! Dacă ne apucă ăia din spate, dracu e al nostru. S‑a zis cu noi." Primele roiuri trec pe deasupra fără să ne atace. Apoi, ne ajung ceilalţi. Scot măciuca, lovesc din toate puterile în norul din spate, dar mi se rupe măciuca în oasele lor. Zambilica lucra din picioare temeinic. Zic: "Zambilico, băiatule, dacă ne prind ăştia cu trompele, aleluia! De‑acum ne‑am ars." Norocul nostru să dibăcim o casă părăsită. Intrăm acolo ca turbaţii şi apucăm să închidem uşa după noi taman la vreme. Când să răsuflăm uşuraţi, bag de seamă că trompele lor intrau prin lemnul uşii ca în brânză. O vreme le‑am răsucit trompele cu mâna şi le‑am legat între ele. Apoi, n‑a mai fost chip. Erau prea mulţi. Dacă nu găseam ceva degrabă, intrau peste noi. Mă sui în pod şi dau foc acoperişului de stuf. La puţină vreme toată casa era o mare de flăcări. Mirosul de ţânţari prăjiţi se simţea cale de o poştă. S‑a făcut casa scrum dimpreună cu ei.
— Şi alde matale pe unde aţi ieşit? întrebă Ciripoi‑fiul.
Ciripoi‑tatăl, care crăpa de plăcere să asculte poveşti deşuchiate, se răsti la el:
— Taci dracului, nărodule! Domnu Caravană e om cu scaun la cap. O fi ştiutără dumnealui să dibăcească o ieşire. Iar dacă şi‑a făcutără cruce cu limba, aşa cum se cade în faţa spurcăciunilor, sau a rostitără ceva făcături, putea să rămână chiar acolo.
Apoi se întoarse către Costache:
— Zi, bre, cum a fostără mai departe... că nebunu de fi‑miu...
În bărci se stârni un hohot de râs. Costache mustăci pe întuneric, bucuros că alungase apăsarea ce pusese stăpânire pe ei.
În zori, traseră bărcile spre mal şi le adăpostiră sub bolţile sălciilor. Cae şi Ducu porniră să recunoască împrejurimile. Cei patru vâslaşi pescuiră cu mâinile pe sub rădăcinile copacilor. După un ceas, peştele prins de ei se perpelea deasupra unui foc vesel. Cae şi Ducu sosiră tocmai la timp să guste din peştele proaspăt. Rânduiră străji, apoi îşi cătară culcuşuri în care să‑şi facă somnul, după prima noapte nedormită. Prin tufişuri se auzeau zgomote stranii. Animalele, multe, ieşeau după hrană. Păsări de toate neamurile se ridicau în stoluri uriaşe. Numai apele Dunării se scurgeau indiferente şi calme.

Capitolul 5

Într‑un sat de pescari aflat nu departe de micul port al Galaţilor, apărură la vreme de dimineaţă patru bărbaţi ce nu arătau după straie să fie de prin partea locului. Alături de ei păşea un tânăr pescar. Nimic din gesturile celor cinci nu aducea spre porniri duşmănoase, astfel că pruncii lăsară joaca şi se strânseră curioşi în jurul lor. Femeile, mai temătoare, îşi strigară pruncii. Gospodarii, neîncrezători în străini, priviră peste garduri ţinând la îndemână topoarele mari. Tânărul pescar se rupse de lângă cei patru tovarăşi, înaintă spre gardul cel mai apropiat şi i se adresă gospodarului:
— Nene, îl caut pe Stoica. Ăla de e însurat cu o sârboaică.
— Îl cunoşti? întrebă localnicul nu tocmai prietenos.
— Ca pe o brezaie. Am luptat amândoi la Şerpăteşti şi la Putinei.
— Dar boierii de colo cine sunt?
— Sunt oamenii domnului nostru Mihai‑vodă. Cel mărunt şi gros e vestitul Costache Caravană. Lângă el se află Ducu cel Iute, iar cei doi lungani sunt Cae Indru, şi Chirilă Zece Cuţite.
Faţa gospodarului se lumină dintr‑o dată. Înfipse toporul într‑o buturugă, dădu cu un capăt de lemn după câine, apoi se repezi la portiţă.
— Poftiţi, luminăţiile‑voastre! Mai mare bucurie ca asta nu se poate întâmpla pe aici. Poftiţi! De la Călugăreni vă ştiu. Chiar mă gândeam că feţele voastre nu mi‑ar fi tocmai străine. Aurico! Fă, n‑auzi? Dă fuga de‑l cheamă pe alde Stoica! Miţo! Pune la masă, că avem oaspeţi! Musafirii intrară în casă. Puţinul mobilier sărăcăcios arăta starea gazdelor. Femeia gospodarului, sfioasă, întinse o faţă de masă frumos tivită cu lucrături de mână, iar peste ea puse străchini de lut ars, pline cu saramură de peşte.
— Suntem cam săraci, zise gazda parcă cerându‑şi iertare pentru puţinele bucate aduse la masă. Aici trăim de azi pe mâine chiar dacă pământurile sunt grase, iar Dunărea darnică în peşte. Turcii, tătarii, lotrii sau oamenii boierilor ne calcă des şi iau tot ce le face trebuinţă. Când sunt puţini, îi tăiem şi‑i aruncăm în Dunăre. Când sunt mulţi, ne supunem. Dacă n‑ar fi asemenea călcări, nici boierii n‑ar trăi mai bine ca noi. Oamenii sunt harnici, insă hărnicia nu le foloseşte. De multe ori ne‑am gândit să ne tragem spre locuri mai ferite. Dar ne‑am născut aici şi nu ne îndurăm. Străinilor poate că nu le plac aceste locuri cu apă, stuf, păduri şi câmpie. Pentru noi nicăieri nu poate fi mai frumos. Neam de neamul nostru a trăit aici.
Stoica era o namila de om cât o uşă, iar ochii lui mici ca de viezure păreau veşnic râzători. Întâlnirea cu vechiul său prieten îl umplu de bucurie. Se aşeză sfios lângă înalţii oaspeţi, amintindu‑le că pescarii de la Dunăre au scornit un cântec despre Cae, Ducu, Chirilă şi Caravană. După ce îşi drese glasul cu o ulcică de ţuică, îl cântă dimpreună cu gazda. Pruncii mulţi adunaţi ciopor lângă uşă îngânară cântecul întâi timizi, apoi îndrăzneţi. Vocile lor subţiri, curate ca apa Dunării în zori, se uniră cu ale bărbaţilor. Costache Caravană, cam moale de inimă, simţi că îi dau lacrimile. Se încruntă, îşi suflă nasul, dar până la urmă lacrimile fură mai tari şi porniră pe obrazul dolofan.
Mâncară cu toţii din bucatele întinse pe masă. Cae, încă stăpinit de emoţie, i se adresă lui Stoica:
— Bărcile noastre sunt pe Dunăre mai sus de satul vostru. Călătorim la Sulina. În bărci avem ceva lucruri de preţ. Dacă ajungem cu ele până la Sulina vom căpăta nişte galbeni cu care vom plăti oştile ţării. Dar de aici înainte drumul poate fi primejdios. Nu se ştie dacă nu vom fi atacaţi undeva pe Dunăre. Numai chibzuiala ne poate feri de primejdii.
— Cu ce vă putem fi de folos? întrebă Stoica.
— Ne trebuiesc cinci bărci şi cinci barcagii. Primele patru bărci vor fi legate între ele cu funii sănătoase de cânepă. În bărci vom pune butoaie umplute cu piatră.
— Nu s‑ar putea putini în loc de butoaie?
— Ba da.
— Atunci e bine. Putini pentru brânză avem destule. Dar parcă vorbeaţi de cinci bărci.
— Întocmai. Patru bărci cu patru barcagii vor călători în frunte. Când va fi lună, fiindcă vom face asemenea drum numai noaptea, a cincea barcă va pluti mult în urma celor patru. Iar în spatele ei, la bună distanţă vom veni noi cu cele patru bărci ale noastre. Pricepi?
— Pricep, înălţimea‑ta.
— Dacă se întâmplă ceva bărcilor dinainte, barcagiul de la mijloc va aprinde un şomoiog de câlţi. Acesta va fi semnalul pentru noi, cei din spate. În cazul unui atac, să zicem dinspre malul stâng, barcagiii vor sări în apă şi vor înota spre cel drept. Dar pentru asta ne trebuie înotători buni.
— Toată lumea înoată bine pe aici, zâmbi Stoica. Chiar şi copiii mai mărişori se încumetă să treacă Dunărea. Cât despre barcagii, eu voi fi primul. Prietenii mei vor da năvală să lucreze pentru domniile‑voastre.
— Avem putinţă de plată bună, zise Cae. Fiecare va primi câte patruzeci de galbeni.
— Atât de mult? se sperie Stoica.
— Nu e mult. Primejdiile s‑ar putea să fie multe. Dacă se pierde o barcă, o plătim cu cinci galbeni.
— Vai, vai! strigă Stoica mucalit. La asemenea sumă eu o pierd primul.
Când răsări luna, porniră pe Dunăre la vale patru bărci. La puţină vreme se scurse de lângă mal cea de‑a cincea. În urma ei, la mare distanţă, pluteau alte patru. Noaptea se arăta calmă, frumoasă. Răcoarea ce stăruia deasupra apei mângâia plăcut obrajii călătorilor. Bărcile alunecau iute pe firul apei. Undeva nu prea departe, Dunărea făcea un cot mare. Era Cotul Pisicii. Locul unde în urmă cu zece luni Izu Klein pierduse un transport de aur şi multe vieţi omeneşti. Primele patru bărci conduse de Stoica intraseră în dreptul cotului, dar malurile se arătau liniştite. Cae, ridicat pe jumătate, urmărea barca singuratecă. După o jumătate de ceas trecură cu toţii de Cotul Pisicii. Nimic nu părea să‑i ameninţe. Curând, lăsară în urmă puţinele case ale cătunului Reni. Câteva lumini, ce arătau acolo o aşezare, se pierdură ca nişte păreri. Mai trecu un ceas. Miezul nopţii nu putea fi departe. Oamenii picoteau molcom. Apa cânta subţire în borduri. De‑a lungul malurilor, sălcii, sălcii şi stufăriş. Un peisaj monoton ce te îndemna la somn adânc. Din barca de la mijloc licări brusc o lumină. În aceeaşi clipă vocea lui Cae se auzi aspră:
— Trageţi la mal! Nu! Nu acolo! Lumina arată spre malul drept.
Cei patru barcagii lucrară cu nădejde la rame. Convoiul ieşi scurt de pe firul apei şi cârmi către malul drept. Adăposturile vegetaţiei bogate îşi întinseră aripile mari peste bărci.
— Sandule! zise Cae. Mi‑ai spus că ai copilărit pe aici. Cunoşti locurile?
Tânărul barcagiu ce‑i însoţise în satul de pescari veni lângă el.
— Le cunosc, domnule. Un pescar ce nu cunoaşte Dunărea cale de o zi în sus ori în jos de locul unde a copilărit e de râsul oamenilor.
— Costache! se întoarse Cae. Tu rămâi aici dimpreună cu Chirilă şi ceilalţi! Eu, Ducu şi Sandu pornim de‑a lungul malului.
Cei trei intrară în stufărişul des ca peria. Apa nu prea adâncă mustea sub picioarele lor. Ochiurile mari acoperite cu imense covoare de nuferi apăreau ici‑colo. Doar un cunoscător bun al Deltei se putea descurca prin hăţişurile din jur. Sandu, obişnuit cu astfel de călătorii, găsea de fiecare dată locuri bune de trecere. Acolo unde apăreau sălcii sau alţi copaci, el ştia că apa nu poate fi prea adâncă.
Trecuse de miezul nopţii. Cae, Ducu şi Sandu ieşiseră din hăţişuri. Sub picioarele lor nisipul aspru arăta că intraseră pe un prundiş sănătos. Copacii se dovediră mai deşi, iar stuful nu le mai şedea în cale. Terenul înalt îi ajută să se apropie de mal.
— Pe aici am pescuit de multe ori, şopti Sandu. Prundul acesta e lung de vreo două‑trei mii de paşi. Undeva pe aproape, Dunărea face un cot mic. E acolo un golf tare frumos. Bărcile pot intra adânc în el, iar locul e nisipos şi curat. Dincolo de golf pădurea se îndeseşte. De câte ori vine Dunărea mare, pădurea aceasta e ferită de ape.
Ajunseră curând în faţa golfului. La picioarele lor apa strălucea ca arama proaspătă. Plaja lui nu era mai mare de opt‑zece paşi. În jurul plajei, sălciile pletoase formau un brâu frumos, parcă rânduit de mâna omului. De cealaltă parte a plajei se auzeau glasuri. Doi bărbaţi discutau încet. Cuvintele lor ajungeau neclare dincoace de golf.
— Cred că sunt ascunşi în umbra copacilor, şopti Ducu.
Cei trei porniră să ocolească golful. Apoi nu mai auziră voci. Trecură pe partea din care se auziseră glasurile. Cae îi porunci lui Sandu să rămână pe loc. El şi Ducu se strecurară mai departe pe sub sălcii. În jur, liniştea domnea apăsătoare. Până şi frunzele copacilor păreau încremenite. Răcoarea nopţii arăta mai aspră în apropierea malului. Lipiţi cu spatele de trunchiul gros al unei sălcii, doi bărbaţi scrutau albia Dunării. Din locul acela se vedea în susul apei până departe.
— Stăpânul cel mare e supărat, grăi în turceşte unul dintre pândari.
— Alah e mare! filozofă domol celălalt.
La doi paşi în spatele lor, Cae şi Ducu îşi ţineau cuţitele pregătite. Dar nu loviră. Se depărtară asemenea unor păreri. Câţiva paşi mai încolo, cei doi tineri se opriră din nou. Priponite la mal, şapte bărci mari se legănau pe apă, adăpostite de vegetaţia luxuriantă. Le cercetară pe rând. Fiecare dintre ele putea adăposti zece‑doisprezece oameni. Porniră spre interiorul grindului şi nu mică le fu mirarea întâlnind o cărare destul de bine întreţinută. Nisipul ei bătătorit de încălţări dovedea că fusese folosită de curând. Mai mult ca sigur că ducea spre locul de odihnă al posesorilor acelor bărci. Porniră pe ea, dar o părăsiră curând. În faţa lor se auzeau paşi. Erau atât de uşori încât ar fi scăpat unor urechi mai puţin agere. Un turc trecu foarte aproape de ei. Mergea nepăsător, probabil spre cei de la bărci. Nisipul îi înăbuşea zgomotul paşilor. Îşi continuară drumul pe cărare. Apoi, se pomeniră la marginea unui luminiş. Era o poiană frumoasă, aproape rotundă. Nisipul poienii arăta ca o pată mare, albicioasă, dată cu var. Doar smocurile de iarbă crescute ici‑colo îi ştirbeau frumuseţea. Întinşi direct pe nisip, şaptezeci‑optzeci de turci se odihneau, cu iataganele puse alături, la îndemână. Între două sălcii mari se afla un cort. În faţa cortului şedea turceşte un bărbat voinic. Părea încremenit acolo ca o statuie. Pe sub pânza cortului răzbea o rază subţire de lumină.
Cae şi Ducu ocoliră poiana, aţinându‑se în umbra copacilor. După câteva minute se lipiră de pânza din spate a cortului. Locul ales de ei prezenta siguranţă atâta vreme cât paznicul din faţă rămânea acolo unde se afla. Dacă i‑ar fi venit în minte să înconjoare cortul, i‑ar fi descoperit. Sub învelişul de pânză discutau doi bărbaţi. Unul avea vocea aspră, mânioasă. Tovarăşul lui se arăta mai calm.
— Nu, Iusuf! grăi vocea aspră. Ar fi o prostie să‑i căutăm pe ghiauri în toiul nopţii. Delta nu‑i o curte oarecare.
— Ştiu, Mahmud. Însă la ziuă va fi mai greu. Poate că ar fi bine să pornim cu bărcile pe Dunăre la deal, chiar acum.
— Nu, Iusuf! Dacă sunt ascunşi undeva la mal, vom trece pe lângă ei, lăsându‑le lor cale liberă. Până în zori mai sunt trei ceasuri. Ghiaurii aşteaptă ascunşi crezând că‑i vom căuta pe Dunăre, în sus, lăsându‑le drum liber la vale. Asemenea prostie nu facem noi. Oricât de bine ar fi adăpostiţi, lumina zilei ne va ajuta să‑i aflăm.
— Şi dacă se întorc la Reni? De acolo şi‑ar putea continua drumul pe uscat până la altă aşezare unde vor găsi bărci.
— Da, răspunse Iusuf, la asta m‑am gândit şi eu. Ne‑am lăsat duşi de nas ca nişte proşti. Măcar acum să fim înţelepţi. Am tăbărât asupra bărcilor crezând că ne‑a picat aurul în mâini. Văzând putinile grele n‑am mai pornit în urmărirea celor ce înotau spre malul opus. Apoi am pierdut vremea cărând putinile până aici. Nişte putini pline cu pietre. Iată câte greşeli am putut să facem în mai puţin de un ceas. Omul nostru de la Giurgiu a văzut patru bărci cu şaisprezece oameni. Atâţia au plecat din Cârna Mică pe Dunăre la vale. Cel de la Brăila a văzut tot patru bărci. Păcat de ţechinii cheltuiţi cu ştafetele care au alergat până aici! Noi ne‑am pomenit cu una în plus, departe, în spatele celor patru. Când s‑a aprins lumina în barca din urmă ar fi trebuit să ne dăm seama de vicleşug. Abia acuma îmi apare totul foarte clar. Undeva prin apropierea Galaţilor, ghiaurii au mai făcut rost de cinci bărci. Patru în faţă, drept momeală, iar a cincea la mijloc, gata să dea semnalul de lumină. Cae Indru, ghiaurul care conduce transportul, e mai viclean decât ne aşteptam. El a prevăzut că s‑ar putea să fie pândit la plecarea din Cârna Mică. Aşa se înţelege că nu a luat acolo bărci de momeală. Nici la Brăila nu a luat, tot din prevedere. A făcut acest lucru abia în zona unde începea să se arate pericolul. Poate că e mai bine să ne lăsăm păgubaşi. Am auzit multe lucruri mari despre Cae şi prietenii lui. Eu sunt un negustor cunoscut. Dacă se află ceva despre amestecul meu în atacul de la Dunăre, pot să rămân sărac. Tot ce au furat lotrii până acum va fi pus în sarcina mea. Mi‑e teamă că nu vom lua aurul din mâinile lor.
— Îl vom lua, râse Mahmud. Ghiaurii despre care vorbeşti or fi vicleni. Au câştigat chiar prima bătălie din această noapte, dar drumul de aici până la Sulina e lung. Nu au pe unde să treacă fără să‑i simţim. Izu Klein va plăti şi paguba celui de al doilea transport de aur fără să te bănuiască. Cine şi‑ar putea închipui că marele negustor Iusuf e amestecat într‑o astfel de afacere? Acum nu trebue să şovăim. Dacă‑i scăpăm dincolo de Braţul Chilia, va fi greu să mai punem mâna pe ei.
Cae îi făcu semn prietenului să se retragă. Intrară degrabă printre copacii mari şi căutară cărarea.
— Să ne grăbim! şopti el. Iusuf şi Mahmud vor trimite o barcă la malul stâng pentru a supraveghea drumul pe uscat. Numai de ne‑ar ajunge timpul.
— Aşa m‑am gândit şi eu, răspunse Ducu.
Nu mai vorbiră. Ştiau amândoi ce aveau de făcut. La jumătatea potecii se traseră iute în umbră. Turcul pe care îl întâlniseră mai devreme venea spre tabără. Călca nepăsător, fără grabă. Cae îl atinse cu palma pe Ducu. Era un semn cunoscut numai de ei. Nisipul scrâşni uşor chiar alături. Mânerul cuţitului aflat în mâna lui Cae se abătu ca o lovitură de ciocan peste căpăţâna turcului. Ducu îl prinse în braţe evitând zgomotul căderii. Apoi îl luă în spinare şi porniră spre micul golf. Turcii de pază nu mai discutau între ei. Şedeau cu feţele îndreptate în susul Dunării. Două umbre se ridicară la spatele lor. Mânerele cuţitelor căzură cu sete.
Ducu plecă să‑l caute pe Sandu. Cae cercetă împrejurimile din lungul malului şi descoperi încă cinci bărci. Erau bărcile lor, aflate doar la câţiva paşi de cele şapte. Dar bucuria lui fu şi mai mare când găsi în barca lui Stoica nişte frânghii trainice. Primele patru bărci rămăseseră legate între ele. Cae o prinse şi pe cea de a cincea.
Apoi tăie frânghii pentru priponirea prizonierilor. Se opri doar o clipă, auzind paşi. Ducu şi Sandu veniră lângă el. Cu ajutorul lor îi cără pe turci în cea mai apropiată barcă.
— Sandule! porunci Cae. Alege una dintre bărcile ăstora şi vâsleşte cât poţi de tare până la ascunzătoarea noastră! Îi spui lui Costache că poate să coboare pe firul apei! Drumul e liber. După aceea, treci pe malul opus! Să cobori încet pe lângă el! Stoica şi oamenii lui sunt undeva pe aproape. Îi iei în barcă şi veniţi după noi.
Sandu ieşi în golf, iar de acolo începu să urce iute pe lângă mal. Cae şi Ducu folosiră frânghiile cu multă pricepere. Fiecare părea să ghicească uşor gândurile celuilalt. Cele unsprezece bărci legate frumos între ele erau gata de drum. Ducu scoase un oftat de uşurare. Prinse ramele din prima barcă, dar în aceeaşi clipă izbucniră strigăte mari doar la câţiva paşi de ei. Mahmud şi Iusuf veniseră să inspecteze străjile. Pistoalele lui Mahmud fulgerară printre copaci.
— Rămâi pe loc, Ducule! porunci Cae.
Apoi făcu un salt spre mal. Mahmud şi Iusuf nu văzură câţi oameni se află în bărci, astfel că fugiră spre cărare. Cae îl ajunse din urmă pe Iusuf care nu se arătă la fel de sprinten ca tovarăşul său. Turcul încercă să opună rezistenţă, însă fără folos. Pumnul lui Indru îl pocni asemenea unei măciuci. Bătrânul negustor căzu fără vlagă. La capătul potecii şi printre copaci începuse un adevărat viespar. Strigătele dimpreună cu zgomotul paşilor se apropiau. Cae îl luă în spinare pe negustor şi alergă spre bărci. Ducu ieşise cu ele în golf. Fiecare clipă irosită ar fi însemnat pierzania celor doi tineri. Cae îl aruncă pe turc la picioarele lui Ducu şi sări la rame. Era destul de greu să manevrezi unsprezece bărci. Sumedenie de turci intrară în apă cu iataganele în mâini. Dar prea târziu. Convoiul ieşi spre larg. Mahmud privi în urma bărcilor tremurând de mânie. La puţină vreme observă şi cele patru bărci conduse de Costache Caravană.
— Ali! strigă Mahmud.
Un turc voinic se apropie degrabă.
— Alege‑mi zece înotători buni! Ceilalţi oameni să meargă în poiană! Eu dimpreună cu zece oameni trecem Dunărea şi vom călători pe uscat până la Reni. Acolo găsim bărci destule. Voi fi îndărăt peste câteva ceasuri.
În vreme ce Aii se ocupa cu alegerea oamenilor, Mahmud alergă spre cort. Scoase din bagajul puţin o pungă cu ţechini, apoi ieşi, dar se întoarse de la jumătatea drumului. Chemă câţiva oameni şi le porunci să ducă la golf unsprezece putini. Cei aleşi de Ali aşteptau pe mal. Mahmud îi sfătui să‑şi pună hainele în putini. După ce le închiseră cu capacele, intrară în apa răcoroasă, cu privirile îndreptate spre malul opus. Peste Deltă se lăsa umezeala subţire dinspre ziuă, ca o spuzeală. Apele bătrânului fluviu se călătoreau indiferente şi calme.

*

Cele şaisprezece bărci ale fugarilor se uniră în grup. Destoinicul pescar Stoica preluă conducerea lor. El şi Sandu erau singurii buni cunoscători ai locurilor. Cei nouă barcagii la care se adăugară Cae, Ducu, Chirilă, Costache şi părintele Grasa, pricepuţi în mânuirea lopeţilor, se împărţiră în patru schimburi. Sub apăsarea braţelor viguroase, lopeţile mânau convoiul cu hărnicie. Cae nu îngădui nici o clipă de odihnă. Schimbul vâslaşilor se făcea din mers. Zorile erau pe aproape, dar el hotărî să se continue călătoria şi în timpul zilei. Bănuia că Mahmud va face tot ce‑i va sta în putinţă pentru a‑i prinde.
— Va fi mai greu până unde se ramifică Braţul Chilia, zise Stoica. Acolo, turcii, care ne vor urmări cu siguranţă, au de ales. Ei nu vor şti încotro am luat‑o. Dacă ne lăsăm pe Chilia, avem putinţă să ieşim în apropiere de Sulina. Sunt multe canale ce fac legătura între Chilia şi Braţul Sulina. Sau mergem până la a doua ramificaţie, unde apele Dunării se despart în Braţul Sulina şi Braţul Sfântul Gheorghe. Dacă o luăm pe Sfântul Gheorghe, avem putinţa să ajungem la Sulina prin canalul Ivancea şi Lacul Roşu.
— Mahmud va face rost de bărci, răspunse. Cae. Cătunul Reni nu e chiar aşa departe de locul unde ne‑a atacat. Dar nici prea apropiat încât să ne poată ajunge până la a doua ramificaţie a Dunării. Din câte am înţeles de la dumneata, ori folosim Braţul Chilia, ori Sfântul Gheorghe, canalele ne vor ajuta să intrăm pe Braţul Sulina chiar în apropiere de portul Sulina. Acest lucru îl ştie şi Mahmud. El îşi dă seama că nu are rost să ne caute prin toată Delta. Sunt convins că va apuca pe Braţul Sulina şi ne va aştepta în apropierea portului. Deci, ori pe unde ne‑am îndrepta, am ajunge în mâinile lui.
— Înseamnă că va fi zadarnică truda noastră.
— Nu, nici vorbă! râse Cae. Putem să‑i ocolim. Toate cele trei Braţe ale Dunării se varsă în mare. Ei bine, vom apuca pe Braţul Sfântul Gheorghe. Prin el vom ieşi la Marea Neagră. Apoi vom călători pe mare până la Sulina.
— Grozav! se entuziasmă Stoica. Mâine vom fi la Sfântul Gheorghe. Totuşi, în timpul zilei de azi, multă lume de pe cele două maluri va observa convoiul nostru.
— Adevărat! răspunse Cae. Dar turcii nu vor folosi decât Braţul Sulina, bănuind că ne vom strecura pe canale. Iar de vor culege informaţii, timpul nu va lucra pentru ei.
— Şi dacă turcii se împart în două grupuri?
— Nu fac ei asemenea prostie. În grupuri mici nu mai au putere. Apoi, în Deltă nu‑ţi ajunge o întreagă flotă pentru a urmări nişte bărci. Miile de canale mici şi mari, lacurile fără număr, hăţişurile uriaşe sunt greu de cercetat. De fapt, am fi putut să ne batem cu ei în această noapte, dar socot că vieţile oamenilor mei sunt mai preţioase decât încărcătura ce o transportăm.
— Ne vor aştepta mult şi bine pe Braţul Sulina, grăi Stoica.
— Nu se ştie. Mahmud e în stare să atace corabia care ne aşteaptă. El va încerca în fel şi chip să‑l scoată pe Iusuf din mâinile noastre.
Tăcură. Soarele ieşea dintre copacii Deltei timid, asemenea copiilor care învaţă să meargă. Apoi prinse puteri. Milioane de păsări salutară apariţia soarelui cu ţipete lungi, ca o rugăciune. Animalele multe şi felurite părăsiră ascunzişurile lor tainice. Întreaga Deltă fremăta de viaţă. Apele Dunării căpătară alte sclipiri, mai vii. Pădurile de pe maluri, chiricite peste noapte, se ridicau semeţe. Bătrânul fluviu trecea printre ele triumfător şi neobosit. Aerul jilav din timpul nopţii se primeni cu haină proaspătă, iar dulceaţa lui îi făcea pe călători să respire cu sete. Peste Deltă plutea o spuzeală subţire ce se mistuia repede sub razele soarelui. Era ultima vlagă umedă a nopţii trecute. La coturi, acolo unde apa arăta neclintită, sau prin bălţile mărginaşe, nuferii îşi tremurau uşor pălăriile mari, la cea mai mică adiere. Apoi rămâneau nemişcaţi, ca oamenii căzuţi pe gânduri. În Deltă nimic nu se desfăşura pripit. Chiar şi Dunărea se supunea mersului molcom. Întreaga mişcare din jur părea chibzuită cu înţelepciune de‑a lungul mileniilor. Totul se desfăşura calm, acolo unde timpul nu avea importanţă. Peisajul, monoton la prima vedere, îi copleşea pe călători prin măreţia calmului desăvârşit. Era în Deltă o lume de basm, parcă încremenită. Pe nenumăratele canale cu apa limpede şi nefiresc de adâncă, împrejmuite de vegetaţie luxuriantă sau de copaci care mureau în picioare acoperiţi de alţii mai puternici, timpul arăta ca o valoare neluată în seamă. Misterioasele hăţişuri înconjurate de ochiuri de apă te duceau cu gândul spre castele vechi, încremenite sub pânze de păianjen. Numai pe aici, unde parcă erau alte tărâmuri, puteau să umble cândva feţi‑frumoşi în căutarea zmeilor. Aici unde timpul nu se măsura în unităţi mici. În imensitatea de apă, stuf şi copaci, chiar ţipătul păsărilor nenumărate părea să adâncească misterul şi liniştea locurilor.
Asemenea gânduri trecură prin minţile călătorilor, care priveau fascinaţi Delta în zori. Până şi barcagiii atât de obişnuiţi cu ea, îi simţiră întreaga măreţie. Pe lângă maluri, peştii aurii săreau din apă ca scânteile pe nicovală. Zările ajurate cu ceaţă, aerul curat ca sărutul pruncului, liniştea îmbietoare le stârneau în piept doruri de călătorii fără sfârşit. Numai Costache Caravană se agită, trezindu‑şi tovarăşii din visare.
— Auzi, Cae, în mare or fi lipitori?
Întrebarea lui stârni un hohot de râs. Doar Chirilă nu fu atent la cele ce se petreceau şi murmură cu faţa strălucind de plăcere:
— Frumos e pământul ţării noastre! Zânele bune i‑au dăruit tot ce‑şi poate dori un popor.

*

Kir Iani Xifandos, căpitanul corăbiei Penelopa, mărunt, gras, transpirat, îşi fuma luleaua cu un anumit dichis ceremonios. Puţini erau aceia ce‑şi puteau îngădui o lulea. Tutunul era scump şi, mai ales, rar. Kir Iani nu şi‑ar fi fumat luleaua ferit de ochii curioşilor, pentru nimic în lume. Iar dacă în ochii privitorilor nu citea admiraţie când scotea frumoase rotocoale de fum pe nas, viaţa i se părea dintr‑o dată urâtă. Şedea la tribord pe un colac de parâme. Căpitanul care ar fi folosit scaunul într‑o astfel de ocazie îşi tăia singur din harurile unui adevărat lup de mare. După fiecare fum înjura domol în altă limbă şi se izmenea de mai mare dragul. Pe chei, destul de aproape de babalele ce ţineau priponită corabia, câţiva gură‑cască priveau cu admiraţie spre kir Iani. Erau puţini şi nu tocmai de soi, dar căpitanul se mulţumi şi cu o astfel de asistenţă, căsnindu‑se să scoată rotocoale de fum cât mai frumoase, în vreme ce privea peste capetele lor de parcă nu i‑ar fi observat. Nu‑i plăcea uscatul. Pe uscat era un kir Iani oarecare. Însă pe bordul Penelopei, unde răcnea din te miri ce, iar ochii lui blânzi încercau zadarnic să fie ameninţători, îşi simţea întreaga importanţă. Era mândru de corabia lui, altfel destul de îngrijită şi frumoasă. Numele de Penelopa i se părea cel mai încântător din lume, fapt pentru care îl păstrase chiar dacă în lunga sa carieră de căpitan pierduse alte două Penelope. Ştia să înjure frumos, vocea îl ajuta destul de bine, afacerile nu mergeau prost, faimoasa isteţime grecească nu‑l ocolise, iar kir Iani Xifandos, conştient de aceste haruri, socotea viaţa chiar mai frumoasă decât era.
Ziua scăpăta către amurg. Zarva din micul port al Sulinei scăzuse spre seară. Numai căldura stăruia puternică. Un bărbat mărunt, slăbuţ, cu ochii vioi, neastâmpăraţi, veni până la scara de legătură cu uscatul. În spatele lui, doi zdrahoni înarmaţi până‑n dinţi arătau a slujitori sau a paznici.
— Frumoasă lulea! zise cel slăbuţ în loc de salut. Zău, kir Iani, că n‑am văzut o lulea mai frumoasă!
"Ah, ah! gândi grecul. Iată‑l pe domnul Izidor Klein: Unde apare el totdeauna e rost de câştig bun. Şi‑mi place. Are ochiul fin, în stare să preţuiască un lucru delicat."
Apoi grăi într‑o românească destul de bună:
— Poftiţi, poftiţi! Ţe plăţere!
Izu Klein, urmat de zdrahonii lui, urcă sprinten şi se aşeză alături pe un colac de parâme.
— Avem cafea bună, domnu Izu Klein. O ţească de cafea acum la apusul soarelui întăreşte sufletul.
Se întoarse cu un gest violent şi strigă cât îl ţinură puterile:
— Ifrim! N‑auzi, păduchiosule?
Un lungan deşirat îşi făcu apariţia alene.
— Aud, aud, kir Iani.
— Io nu sintu kir Iani, pezevenghiule! Io sintu căpitanu...
— Iartă‑mă, căpitane! răspunse Ifrim potolit.
— Aşa, aşa! se îmbună kir Iani. O ţească de calea pentru domnu Izu! Adică două şi cu caimac!
În vreme ce‑şi beau amândoi cafeaua turcească, Iani aprinse altă lulea, chiar dacă nu‑i simţi nevoia, dar în faţa unui musafir de soi merita să scoată nişte rotocoale mari de fum.
— Frumoasă corabie! zise Izu spre desfătarea gazdei.
— Aia dinaintea ei fostu si mai frumoasă.
— Am auzit că o furtună ţi‑a scufundat‑o lângă Varna.
— Ţe furtuna? Care furtuna, bre?... se înecă blajinul kir Iani. Au scufundat‑o doi păduchioşi.
Tăcu. Numai tusea aprigă îi arăta supărarea. Soarele intrase pe jumătate în mare. Pe puntea Penelopei marinarii priveau nepăsători amurgul. Lângă babale, doar la câţiva paşi de cei doi, veniră patru bărbaţi. Cel mai voinic dintre ei mai făcu un pas până lângă scară şi întrebă cu vocea mieroasă:
— Ar putea oare această frumoasă corabie să suporte greutatea noastră?
Izu Klein izbucni în râs recunoscându‑l pe Cae Indru. În schimb, kir Iani, atins grav de asemenea insultă, sări de un cot, iar dacă nu scăpă unele cuvinte aspre, faptul se datora frumoaselor veşminte ale omului de lângă babale.
— Poate, înălţimea‑ta, poate chiar mai mult decât cred unii, spuse apăsând pe ultimele cuvinte.
Cae, Costache, Ducu şi Chirilă urcară pe scara de legătură.
— Mă miră prezenţa voastră aici, domnule Indru, zise Izu frecându‑şi mâinile bucuros. Oamenii mei pândesc de două zile apele Dunării şi n‑au văzut bărcile atât de mult aşteptate.
— Le vor vedea acum. se amestecă în vorbă Costache. Priveşte, domnule Klein, colo pe mare!
Negustorul urmări braţul întins al lui Caravană şi văzu şaisprezece bărci legate una de alta.
— Cred că nu sunteţi păsări, domnilor, zise uimit. Dar nici ele nu ar fi putut trece pe aici fără să le vedem.
— Sigur că nu suntem, zâmbi Cae. De la Sfântul Gheorghe am folosit drumul pe mare.
— Asemenea ocol?
— Merita chiar unul mai mare.
— Dar aţi plecat din Cârna Mică doar cu patru bărci. Să cred că fiecare din ele a mai născut patru pe drum?
— Întrebarea nu e departe de adevăr, observă Ducu. Dar asta nu mai are importanţă. Aurul vostru e aici.
— Nu vă miraţi, domnule Indru, că mă vedeţi la Sulina? râse Izu.
— Nu. Din convorbirea noastră de la Sibiu am dedus că ne vom întâlni pe bordul Penelopei.
— Am spus eu asemenea lucru?
— Nu, domnule Klein. Puţinele indicaţii date de domnia‑ta în privinţa predării aurului mi‑au întărit convingerea că ne vei aştepta la Sulina.
— Admir inteligenţa voastră, spuse cu sinceritate Izu Klein.
— Admiraţia e reciprocă, zâmbi Cae. Aducem aurul pe puntea Penelopei?
— Chiar vă rog. Mă mir că nu s‑a arătat până acum marele negustor Iusuf.
Cae făcu un semn spre bărci iar convoiul se urni domol către Penelopa. În mai puţin de o jumătate de ceas preţioasa încărcătură fu stivuită şi încuiată în cambuza corăbiei.
— Iar acum, spuse Cae, voi da poruncă să‑l aducă pe Iusuf.
— Poruncă? Nu înţeleg, îl privi întrebător Izu Klein.
— Vei înţelege îndată. Marele negustor Iusuf a făcut o parte de călătorie împreună cu noi.
— Asta mă uimeşte, domnule Indru. Poate dacă mi‑aţi da o lămurire...
— Nu eu, îl întrerupse Cae. Iusuf va da poate ceva lămuriri, dar nu sunt prea sigur de asta.
— Ah, ah! se vaită Izu Klein. Zău că nu mai înţeleg nimic!
— Atunci e bine să ai puţină răbdare. Iată că soseşte Iusuf.
Negustorul privi în direcţia bărcilor. Tufănel, Toroipan şi Găluşcă împingeau dinaintea lor patru turci priponiţi între ei cu sfori. Izu săltă o sprânceană şi‑şi bătu palmele a mirare.
— Vai, domnule, nu credeţi că ar fi o greşeală?
— Nu cred. Iusuf ne‑a atacat bărcile între Reni şi Isaccea. Tot el a prădat şi primul transport de aur.
— Înţeleg, se albi la faţă tânărul negustor. Şi‑a furat propriul său aur, iar eu i‑am plătit paguba. Straşnică înşelătorie!
— Ei, Iusuf! zise Indru ieşindu‑i în întâmpinare. Iată că ai ajuns aici dimpreună cu aurul. Văd că mă priveşti nedumerit. Vrei să vorbim în turceşte?
— Câine! strigă negustorul.
— A! râse Cae. Văd că ştii româneşte destul de bine.
— Răzbunarea mea va fi mare...
— Să nu discutăm despre ea acum. După cum arăţi priponit nu prea sunt semne de răzbunare. Iar viitorul, cine poate şti ce aduce viitorul?
— Liberează‑mă degrabă! Puterea mea e mare aici.
— Nu prea se vede, se amestecă Ducu. Numai căinţa şi mărturisirea cinstită ţi‑ar putea salva viaţa.
— Vorbeşte, Iusuf! îl îndemnă Izu. Ştiu că ai mărfuri la Braşov, la Sibiu şi chiar la Praga. Dacă se află că eşti un lotru, nu vei mai primi sumele cuvenite pentru acele mărfuri.
— N‑am nimic de spus acum, dar mâine în zori îmi vor sosi dovezi. Mâine veţi afla că nu eu sunt cel care a prădat transportul de aur.
— Bine, Iusuf! se prefăcu Indru a‑l crede. Iartă‑ne că te ţinem legat până mâine! Ne vom bucura din toată inima dacă vor sosi acele dovezi.
Apoi îl întrebă pe căpitan:
— Unde îl putem încuia până mâine?
— Ar fi loc lângă cabina mea. E acolo o cămăruţă cu loc destul pentru ţei patru pezevenghi.
Îi coborâră, apoi Cae, Costache, Ducu, Chirilă, Izu Klein şi kir Iani se traseră în pupa vasului, feriţi de urechile eventualilor ascultători.
— După felul în care aţi vorbit, înseamnă că vă îndoiţi de vinovăţia lui Iusuf, observă Izu.
— Nici o clipă, răspunse Cae. Dar am înţeles răgazul râvnit de el.
Îi povesti negustorului atacul de la micul golf. Izu şi kir Iani îl priveau înmărmuriţi, iar exclamaţiile lor de mirare şi admiraţie nu mai conteniră. Când isprăvi de vorbit, înnoptase de‑a binelea.
— Toate bune, observă într‑un târziu Izu, însă n‑am priceput motivul pentru care v‑aţi prefăcut a‑l crede pe Iusuf.
— Nu‑i prea complicat. Turcul nu ştie că am stat în spatele cortului său şi am ascultat discuţia dintre el şi Mahmud. În schimb, ştie că tovarăşul său a aflat despre prezenţa noastră aici. De când am venit pe punte, am observat pe chei câţiva turci care priveau mult prea curioşi în direcţia noastră. Cred că i‑a observat şi Iusuf. La noapte, Penelopa va fi atacată de oamenii lui Mahmud.
— Ţe tot vorbiţi acolo, înălţimea‑voastră? se sperie grecul. Am să ies în larg.
— Ar fi şi asta o soluţie, răspunse Cae.
— Cunoaşteţi alta mai bună? întrebă Izu.
— Nu ştiu dacă e mai bună, dar trebuie să isprăvim într‑un fel. Puteam să dau această bătălie în Deltă. N‑am făcut‑o fiindcă aş fi primejduit vieţile pescarilor. Aici, lucrurile se schimbă. Ieşind în larg, am lăsa în Deltă o ceată de lotri care ar putea face mult rău oamenilor de prin partea locului. Dacă îi stârpim, vom face un lucru de seamă.
— Sunt peste saptezeţi de războiniţi, se tângui kir Iani.
— Nici noi nu suntem puţini.
— Să ţerem azutor...
— Nu! Ne descurcăm fără ajutor.
Cae chemă toţi oamenii pe corabie. Dimpreună cu marinarii, numărul lor crescu la treizeci şi şase. Chirilă, chibzuit ca de obicei, îl întrebă pe kir Iani:
— Aveţi ceva pistoale?
— Şi încă ţe pistoale, înălţimea‑ta! Toţi palicarii mei au pistoale si cuţite.
Trecuse de miezul nopţii. Micul port dormea liniştit. Pe puntea Penelopei, Cae, Chirilă, Ducu şi Costache şedeau la pândă. Nimic nu se clintea în jur.
— Mahmud e undeva pe aproape cu bărcile lui, spuse Ducu. Dar el nu va ataca acum, ci mai târziu, către zori, când somnul e greu. Asta în cazul unui om priceput în astfel de lucrări.
— Şi dacă nu ne atacă? întrebă Costache.
— Ne atacă sigur, zise Chirilă. E singura şansă care i‑a mai rămas. Moartea noastră şi a lui Izu Klein ar îngropa taina necinstitului Iusuf. Chiar numai aurul de pe corabie l‑ar îndemna să atace. El speră să pună mâna pe corabie, asigurându‑şi plecarea din aceste locuri.
— Vin, şopti Cae.
De‑a lungul malului se furişau nişte umbre. Ducu şi Costache îi treziră pe ceilalţi. Nici un zgomot nu răzbi de pe corabie. În fruntea primului grup al atacatorilor păşea Mahmud. Se apropiau pe chei cu călcături uşoare. Scăriţa de lemn ce făcea legătură cu puntea scârţâi ca o părere sub picioarele lui Mahmud. Cuţitele lui Cae şi Chirilă porniră în acelaşi timp. Două răcnete mari sparseră liniştea nopţii. Văzându‑se descoperiţi, turcii scoaseră strigăte de furie şi se repeziră buluc. Dar cuţitele celor doi curăţară locul în jurul scăriţei. Pistoalele lui Costache dimpreună cu cele ale marinarilor fulgerară scurt. Părintele Grasa şi Ducu săriră pe chei cu săbiile lor ca nişte vipere. Îi urmară Tufănel, Toroipan, Găluşcă şi Ciripoi, ale căror strigăte se dovediră mai aprige decât săbiile. Descumpăniţi, rămaşi fără conducător, turcii se risipiră în goană prin stufărişul din lungul malului, cătând scăpare spre bărci. Cei doisprezece apărători ai transportului de aur nu conteniră să‑i urmărească. Răzleţiţi unii de alţii, lotrii lui Iusuf şi Mahmud nu mai aveau putere, iar urmăritorii lor nu cunoşteau mila.
Întreaga bătălie durase destul de puţin. Fusese de fapt un măcel. Când apărură zorile, mai mult de jumătate dintre turci zăceau fără suflare pe chei. Cae porunci să fie scoşi prizonierii din pântecele Penelopei.
— Iată, Iusuf, îi zise el negustorului, acestea sunt dovezile pe care le aşteptai. Ştii să mânuieşti o sabie? Dezlegaţi‑i şi daţi‑le săbii!
— Plătesc răscumpărare, strigă negustorul căruia îi pierise aroganţa. Zece mii de ţechini...
— Nu, Iusuf! Ia sabia!
— Cincizeci de mii...
— Zadarnic! Ţi‑ai dat cinstea de negustor pe cea de lotru. Ar fi trebuit să te spânzur, dar îţi mai dau o şansă. Nimeni nu are dreptul să ia viaţa cuiva fără a‑i acorda o şansă.
— O sută de mii...
— Poate ar fi altă cale, se amestecă Izu Klein.
Apoi tăcu. Ochii lui Cae erau răi, ameninţători, neînduplecaţi.
— Alege‑ţi adversarul dintre noi! zise Costache. Dacă eşti mai dibaci, îţi dăruim viaţa.
Iusuf văzu în ochii lor că nu are alt drum. Prin simplă impresie şi spre nenorocirea lui, negustorul îl alese pe Ducu. Dacă i‑ar fi aflat numele, s‑ar fi ferit ca de foc să facă o alegere atât de proastă. Faima tânărului spadasin făcuse de mult ocolul Balcanilor. Ducu trase sabia, salută plin de respect, roşi uşor şi se aşeză în gardă. Pentru el, turcul nu mai era un lotru ci un adversar căruia trebuia să‑i acorde toată cinstirea. Iusuf nu se arătă lipsit de îndemânare. Începuse a lucra iute, cu rotiri largi. Ducu pară fără să dea un pas îndărăt, apoi lovi o singură dată. Sabia din mina lui Iusuf zbură cât colo.
— Luaţi‑o, domnule Iusuf! zise cu modestie. Numele meu e Ducu cel Iute.
— Ah, ah! Nu mă bat cu ghiaurul acesta, strigă fostul negustor.
— Tu l‑ai ales, răspunse Cae. Ia sabia!
— Lasă‑l, Cae! Dacă nu mă vrea, să‑i acordăm ultima alegere.
— Nu, prietene! El a făcut alegerea. În gardă, Iusuf!
Negustorul ridică sabia şi se năpusti asupra tânărului său adversar. Ducu pară cu îndemânare, apoi fandă scurt, încheind lupta inegală. Gâtul lui Iusuf prezenta o rană adâncă şi urâtă. Era mort.
— E rândul vostru, se întoarse Cae spre cei trei turci.
Aceştia nu arătau a fi nişte fricoşi. Apucară săbiile şi‑i aleseră ca adversari pe Cae, părintele Grasa şi Costache.
— Să vă ia dracu! spuse Costache foarte nemulţumit. Mie îmi place pistolul. E mai curat. Apoi, nu te supune la cine ştie ce sărituri.
Adversarul părintelui Grasa arăta neaşteptat de ager. Văzându‑l atât de slăbănog şi nu tocmai tânăr, turcul zâmbi răutăcios, convins că‑l va răpune degrabă. Abia când observă eleganţa loviturilor acestuia, îl apucă îngrijorarea.
— Loveşti prea tare, domnule! zâmbi Grasa. Lupta cu astfel de sculă cere fineţe. Se vede că eşti obişnuit mai mult cu iataganul. Am fost profesor de scrimă şi ştiu ce spun. După agerime, ai putea deveni un foarte bun spadasin. O nu, nu! Asemenea greşeli sunt de neiertat. Iată că te‑ai descumpănit singur. Iartă‑mă, domnule! Lupta cu un ageamiu nu‑mi face plăcere. La revedere, domnule! Poate o să ne întâlnim pe lumea cealaltă, chiar dacă ne despart unele păreri în privinţa credinţei. Îmi pare rău că te‑ai descumpănit.
Adversarul căzu cu pieptul străpuns. Cae nu lungi lupta, lovi de două‑trei ori lateral, cu mişcări înşelătoare, apoi fandă elegant, iar turcul se prăvăli la picioarele sale. În schimb, Costache Caravană, destul de puţin priceput în lupta cu sabia, avea de furcă. Adversarul îl înghesuia cu lovituri sprintene, fără o clipă de răgaz.
— Cu pistolul te doboram de mult, spuse grăsunul mânios. Văd însă că nici ţie nu‑ţi prieşte sabia. Loveşti de parcă ar fi iatagan. Eu nu pretind că sunt mare priceput la sabie, însă ştiu mai mult decât tine. Auzi, tuciuriule? Dacă m‑ar vedea acum Zambilica... armăsarul nostru...
Cu toate că pricepea româneşte, turcul nu luă în seamă cuvintele lui Costache, înghesuindu‑i pe acesta cu lovituri sprintene. Prinzând un moment de răgaz, când săbiile lucrau lateral cu mişcări înşelătoare, Caravană strigă în turceşte:
— Uite‑l pe Mahmud!
Turcul ce se dovedi destul de nătâng, întoarse privirea doar o clipă. Suficent pentru grăsun să‑i împlânte sabia în stomac.
— Grea treabă! murmură Costache ştergându‑şi transpiraţia. Nătărăul ăsta mă făcea tocătură dacă nu‑l păcăleam.
În jurul Penelopei nu se adunară curioşi. Localnicii ştiau că de multe ori curiozitatea aducea necazuri. Străinii se fereau din aceleaşi motive. Stoica îşi chemă pescarii şi adunară trupurile celor morţi. Îi puseră în bărci, apoi coborâră,cu ei în spatele portului şi‑i îngropară.
— De necrezut, murmură Izu Klein.
— Ai vreo nedumerire? se interesă Costache.
— Am, domnule. Am mai multe. Nu înţeleg de ce nu aţi refuzat lupta cu turcul, ştiind că nu vă pricepţi la sabie. Era dreptul domniei‑voastre să o faceţi.
— Pe dracu! Nu‑i puteam aduce un astfel de afront adversarului meu, care a binevoit să mă aleagă.
"Sunt nebuni, gândi Izu. Nebuni de legat şi viteji cum n‑am mai văzut alţii. Auzi vorbă! Domnul acesta ar fi preferat să moară decât să‑i aducă un afront adversarului. Nişte oameni mai chibzuiţi i‑ar fi spânzurat fără să‑şi mai primejduiască viaţa."
Apoi se întoarse către Indru.
— Iată că am rămas proprietarul aurului. Cu el îmi scot paguba primului transport. Voi pierde în schimb cheltuielile celor două transporturi. Însă paguba va fi mai puţin importantă. Domnul Moriţ Avram, unchiul nostru, o să‑mi spună când mă voi întoarce la Sibiu: "Eşti un jidan păduchios! Ţi‑am spus să nu te bagi în astfel de afaceri."
Zâmbi şi continuă:
— Cunosc la Varna un armean care ar fi bucuros a‑mi cumpăra aurul. Sper să obţin o sumă ce‑mi va scoate toate cheltuielile, astfel că unchiul Moriţ Avram o să turbeze niţel, neavând motive de mustrare. Drumul până la Varna îl voi face cu Penelopa. Kir Iani a lucrat multă vreme împreună cu tatăl meu. Am deplină încredere în el. Poftim, domnule Indru, hârtia pentru cinci mii de ducaţi!
— Dar era vorba despre două mii cinci sute, se împotrivi Indru.
— Numai la prima vedere, folosi Izu expresia lui favorită. De fapt, eu voi fi în câştig. Sper să mai lucrăm împreună.
Când se porni înserarea, kir Iani porunci să se întindă masă mare pe puntea Penelopei. În calitate de gazdă, i se cuvenea cinstea de a prezida plănuita petrecere. Cu acest prilej îşi curăţă pipa îndelung, sperând că va scoate din ea rotocoale frumoase. În timpul mesei îl cercetă cu atenţie pe Cae şi‑l întrebă:
— Strălucitorule, aveţi ţeva rudenie cu pasa Khidr de Timişoara?
— Nu, nu , căpitane! Eu sunt român şi mă bucur că‑mi cunoşti graiul.
— Ţe păcat, ţe păcat! exclamă el gândindu‑se la vechea Penelopă.
Puţin după miezul nopţii, corabia cu pânzele întinse porni către Varna. Cae şi ai lui se întoarseră la bărci. Kir Iani, aflat ca un cocoş proţăpit în prova, aprinse altă pipă, gândindu‑se: "Nu e el omul care mi‑a scufundat vechea Penelopă. Pezevenghiul ăla părea mai mărunt."

Capitolul 6

Într‑o vineri, către seară, intrară prin poarta de sud a Bucureştilor doisprezece călăreţi. Opt dintre ei îşi mânară caii spre hanul Privighetoarea de aur. Ceilalţi patru ocoliră, dintr‑o toană, pe la piaţa Zece Mese, unde jupânii Limbă şi Zavaidoc preluaseră afacerile de linguri şi sucitoare ale cumetrilor Ciripoi‑tatăl şi Tufănel‑tatăl. Cei doi foşti negustori, urmaţi de tinerii moştenitori Tufănel‑fiul şi Ciripoi‑fiul, îşi opreau caii pe la răspântii, se ridicau în scări plini de semeţie şi sugeau lacomi din ploştile mari ce miroseau a ţuică acrişoară de corcoduşe.
— După cum dibăcesc eu, îi zise Tufănel‑tatăl lui Ciripoi‑tatăl, de acuma am intratără în rândul boierilor.
— Asta cam aşa e, răspunse acesta cu seninătate.
— Sunt un boier bătrân, sătul de războaie şi cârmuiri înţelepte, se văicări Tufănel‑tatăl. De‑acuma e vremea să mă trag la odihnă cu jupâneasa Aurica. Să se mai bată şi alţii cu turcii şi cu ţânţarii, cum am făcutără noi.
— Da, da! suspină Ciripoi‑tatăl zângănindu‑şi sabia cu care nu ştia să umble. Pe urmă, averea...
— Averea? Ce avere?
— Galbenii, vere. Avem câte opt galbeni. Cu atâta avere nu mai putem sta în Uliţa Opincarilor, că vecinii manglesc...
— Manglesc, ce?
— Caii, nărodule! Şi galbenii...
— Aşa e! se încruntă bătrânul Tufănel. Alde Papură, Limbă, Zavaidoc sântără puşi pă mangleală dă cai. Nişte pramatii...
— Şi cu nevestele..., îl întrerupse Ciripoi.
— Cu nevestele? Ce‑i cu nevestele? Ştii tu să avem ceva neveste?
Lui Ciripoi îi plăcu peste măsură întrebarea, dar gândurile îi erau neclare din cauza poşircii. Făcu totuşi un efort lăudabil şi grăi din vârful buzelor ţuguiate:
— Noi n‑avem neveste... Alde Aurica şi Fana... jupânesele... pfui! La situaţia noastră nouă... cu boierii, cu săbii... cu galbeni... Astea n‑au fineţuri ca boieroaicele. Aş zice că e bine să le lăsăm naibii...
— Şi dacă nu vor? se interesă Tufănel‑tatăl îngrijorat.
— Cine, boieroaicele?
— Nu vere! Nevestele.
Căzură pe ginduri. Grea treabă cu nevestele. Aurica şi Fana erau cam dospite, nu ca boieroaicele alea tinere, focoase, îmbrăcate în fineţuri şi cu drăcii subţiri pe dedesubt.
În vreme ce gândurile o luaseră razna, caii cuminţi intrară printre tarabele de la Zece Mese, unde afacerile mergeau prost la vreme de vară. Cumetrii Limbă şi Zavaidoc, tolăniţi direct pe piatra încinsă de soarele de peste zi, văzură întâi picioarele cailor. Apoi, privirile lor se ridicară fără grabă către boturi, iar mai la urmă se opriră asupra călăreţilor.
— Bă, Zavaidoc! se minună Limbă. Ăştia n‑o fi cumetrii Ciripoi şi Tufănel? Să dea boala... ei sunt! Mamă, ce cai a‑ntâia! Auzi, cumetre Ciripoi, calu e pă bune, or dă zulă?
— Pe picioarele din spate ale Zambilicăi! tună Ciripoi folosind expresia favorită a lui Costache Caravană. Ce tot îndrugă nătărăul ăsta?
Tufănel‑tatăl, mai veninos decât vărul, căută în minte un cuvânt năprasnic. Un cuvânt cu care să‑i năucească pe cei doi cumetri, dar nu‑i veni în minte nimic. În schimb, Ciripoi, ceva mai ager, se ridică în scări, lovi cu palma peste custura lungă de la şold şi grăi aprig:
— Bislimah salam ghiudem Alah!
— Ce‑a zis, bre? întrebă Limbă uimit, privind spre Tufănel.
— Ce‑a zis, ce‑a zis? mârâi acesta. A zis pă turceşte să vă daţi la o parte din faţa unor boieri.
— Sunt matoli. Mamă, ce matoli sunt! interveni Zavaidoc împăciuitor.
Apoi continuă cu viclenie:
— Cumetre Ciripoi, cumetre Tufănel, bag de seamă că aţi intratără în rându boierilor, din care ne tragem şi noi, chiar dacă se brodeşte a nu avea starea voastră... fiindcă spiţa săracă... Ia daţi voi ploştile alea la neică! Nişte boieri mari nu se cuvine să ţină în mâini asemenea spurcăciuni... carele...
Se încurcă. Nu mai ştiu ce s‑ar fi cuvenit să spună, dar Tufănel şi Ciripoi se mulţumiră şi cu atât, astfel că întinseră ploştile mari fandosindu‑se în fel şi chip. Limbă şi Zavaidoc tăbărâră creştineşte asupra lor şi nu luară în seamă gustul poşircii cam arsă. Lui Tufănel‑tatăl îi veni în minte să descalece dintr‑un salt, aşa cum îi văzuse pe domnii Cae, Chirilă, Ducu şi Caravană. Scoase un chiţcăit ce se dori strigăt, făcu un salt mare şi dărâmă cu fruntea jumătate din taraba de alături. Îşi adună apoi mădular cu mădular, dar căzu pe fund, înlemnit lângă cei doi cumetri. Văzând asemenea dezastru, Tufănel‑fiul coborî, cam nesigur de pe calul său, apoi grăi cu semeţia nelipsită familiei lor:
— Ăsta e un salt de război, când te arunci cu fruntea asupra duşmanului. Domnul Tuf an, nobilul nostru părinte, l‑a dibăcit de la prietenul său Costache Caravană. La început, domnul Tufan îi zicea lui Costache: "Înălţimea‑voastră... adică nu... Bă Costache, saltu ăsta nu e tocmai‑tocmai." Abia la urmă a dibăcit că avea ceva haruri. Când a intrat domnul Tufan călare pe Penelopa... că erau la turci... şi i‑a venit rându să se bată cu doi... adică cu patru, sau cu opt, am zis: "Gata, tată! Facem juma‑juma!" N‑a vrut. I‑a înţepat singur. Turcii răcneau: "Bre, Tufane‑paşa, îţi dăm răscumpărare. Zece mii de ţechini de aur. Cincizeci de mii... o sută de mii..."
— Auăleo! se văită Limbă, privind cu desnădejde plosca ce se uşurase. De ce nu le‑aţi luatără ţechinii?
— Nu era chip, interveni Ciripoi‑tatăl, cu o ultimă sclipire de luciditate. Că onoarea... şi domnule în sus... domnule în jos... cu ultima şansă... Ce mai? Fineţuri boiereşti.
Tufănel‑fiul şi Ciripoi‑fiul, dimpreună cu cei doi cumetri, îi urcară cu chiu cu vai pe spinările cailor. După o jumătate de ceas, Tufănel‑tatăl căzu la uşa casei în braţele consoartei sale Aurica, o jupâneasă voinică, poate de două‑trei ori cât el, şi mai avu puterea să strige:
— Scoate‑mi, fă, umblătorii, că mor!
Aurica îi desfăcu încălţările prea mici pentru nişte picioare obişnuite desculţe la vreme de vară. Apoi îl sui în pat, fericită că‑l vede acasă. După ce‑i frecă fruntea cu oţet de vin, seniorul îşi mai veni în fire şi începu să îndruge molcom:
— I‑am tăiatără singur... adică şi fiul nostru... fiindcă ăilalţi... ca iepurii... numai noi singuri... Pe urmă, m‑am căutătără de sănătate la un vraci bătrân, copt la minte, carele mi‑a zis: "Bre Tufane‑paşa, din Deltă ţi se trage boala şi alte vătămături. Dacă nu te cauţi degrabă cu ceva leacuri o mierleşti cum te văd şi mă vezi. Asta e." Zic: "Înţeleptule vraci, care ar fi leacul cel mai potrivit?" Zice: "O muiere de vreo douăzeci‑treizeci de primăveri. Numai asta te face bine..."
Apoi, văzând‑o pe jupâneasa Aurica încruntându‑se, Tufănel‑tatăl o întoarse cu înţelepciune: "Nu am putinţă, măritule vraci. Mai bine mor, chiar dacă noua stare ne‑ar da dreptul la unele fineţuri. Nimeni nu face o ciorbă de ştevie sau de urzici ca nevastă‑mea Aurica. Ea mă spală, săraca... şi nu umblă cu reteveiu... ca altele...
După ce rosti acele vorbe cu toată hotărârea, adormi buştean. Prin casele vecine se aprindeau lumânările de seu, ori se stingeau, după caz. Numai la Privighetoarea de aur se arăta vânzoleală mare. Musafirii picaţi pe neaşteptate îi umplură sufletul de bucurie jupânului Cristache Mutu. Slujitorii alăturară degrabă câteva mese, apoi Caravană, bun prieten cu hangiul, întrebă:
— Ce ne dai în seara asta, Cristache, băiatule?
— Domnule! răspunse hangiul ascunzându‑şi cu grijă încântarea. Se nimereşte să n‑am bucate prea de soi pentru nişte musafiri de vază. Dar cu puţină trudă s‑ar găsi poate o pulpă de bou împănată cu slănină şi cu cimbru, la care aş adăuga cu învoiala voastră câţiva căţei de usturoi, sau mai bine un ardei iute. O ciuşcă ce‑ţi face părul măciucă şi cerul gurii jeratec, dar îţi curăţă beregata şi o lustruieşte mai bine ca raşpelul, făcând loc de trecere tămâiosului de Drăgăşani ce tremură la gheaţă de vreo trei ceasuri. Ar mai fi nişte deşert de viţel umplut cu carne tocată şi castraveciori care pocnesc în gură ca cireşele pietroase. Lângă astea ar merge o tavă cu fudulii şi momite, bune să învieze un unchiaş uitat de păcatele lumeşti.
— Adu degrabă, nătărăule! Adu din toate! strigă Caravană privindu‑l cu ochii luminoşi. În Deltă ţi‑am dus dorul. Numai peşte. În prima zi îl mănânci cu poftă. A doua zi, nu e rău. A treia zi, mănânci că ţi‑e foame. A patra, ţi‑e silă de viaţă. A cincea, ai vedenii. A şasea, te gândeşti că şi ajunările îşi au rostul lor pe lume şi te pui pe ajunat ca orice creştin cuminte.
— Mă mustră cugetul, domnule, se aplecă Sile Adormitu spre urechea lăbărţată a părintelui Grasa. Iată că aţi dat pe nobilul vostru gât vreo două ocale de pulpă şi cel puţin cinci fudulii. Despre domnul Costache nu mai pomenesc. Unde se aşază el, trage a secetă şi a uscăciune. Dar eu? Eu sunt un biet păcătos care am necazuri după cinci ocale de pulpă fragedă şi vreo duzină de fudulii.
"Pe cele şapte vaci slabe! se mânie părintele Grasa. Ticălosul ăsta duce la mâncare mai bine ca mine. Însă la băutură îl dobor. Dacă nu‑l bag sub masă în seara asta, îmi impun cincizeci de mătănii peste cele opt pe care le fac înainte de culcare."
Părintele Grasa rămase totuşi păcălit, fiindcă Indru se ridică de la masă şi‑i făcu semn lui Sile să‑l urmeze. Cum cheful era în toi, puţini observară dispariţia lor. Descumpănit şi morocănos, părintele Grasa părăsi masa comună. Un bărbat străin, cu fălcile mari, ieşite în afară ca nişte aripi, se cinstea alături, de unul singur, plictisit peste măsură.
— Domnule! zise Grasa înclinându‑se politicos, atât cât îi îngăduiră puterile după nenumăratele căni cu vin. Domnule, după cum ştiţi despre minunea de pe munte, când cinci mii de oameni au fost săturaţi cu trei pâini şi doi peşti, sau invers, umila mea persoană a dibăcit o nouă teză biblică.
— Ce noroc! se bucură fălcosul. E drept că mă aflu după o jumătate de găleată cu vin. Şi e tot atât de drept că eu încep să înţeleg minunile biblice numai de la o găleată în sus. Îmi voi da însă toată silinţa să vă pricep şi vă asigur că vorbele cu har au mare căutare dinaintea mea. Vă aflaţi în faţa unui om cult şi a unui fost mare dregător. Până nu de mult am avut cinstea să fiu al doilea agă peste privăţile marelui vizir Ibrahim. Puteam să ajung primul agă, însă mi‑au lipsit gândurile de mărire. Sunt creştin, chiar dacă ştiu Coranul pe degete. Şi în Biblie, că după ea m‑am luat, se aminteşte că păsările cerului nici nu ară nici nu seamănă, fiindcă are cineva grijă de ele. Acesta ar fi un frumos îndemn pentru credincioşi să nu mai muncească, fiindcă se va găsi cineva să le poarte de grijă. Am urmat, domnule, cu sfinţenie acest îndemn şi mi‑am părăsit slujba. Se vede însă că sunt un păcătos ce nu are destulă credinţă, fiindcă m‑a răpus foamea. Poate ar trebui să mai citesc o dată versetul în cauză, gândindu‑mă să nu‑mi fi scăpat ceva. Sau, poate că ar fi bine să caut lămuriri suplimentare în Coran. Azi îmi beau sabia. Am avut o sabie frumoasă!
Părintele Grasa prinse destul de puţin din frazele fălcosului, preocupat de teza sa.
— Nu e cine ştie ce lucru, zise el. Am totuşi bucuria că sunt primul credincios din lume care a descoperit marea greşeală biblică. Domnule! E adevărat că cinci mii de oameni au fost săturaţi cu trei pâini şi doi peşti, sau invers?
— Cât se poate de adevărat, încuviinţă fălcosul.
— Buun! E adevărat că au mai rămas câteva coşuri de fărâmituri?
— Nu mai încape îndoială.
— E adevărat că s‑a muncit acolo pentru adunarea fărâmiturilor?
— Fără tăgadă.
— Eii?
— Ei, ce?
— Răbdare, domnule! se aplecă părintele peste masă. Nu crezi că s‑ar fi putut altfel?
— De, ştiu eu? răspunse fălcosul precaut.
— S‑a putut, domnule. Aici e greşeala. Nu ar fi fost mai simplu să se reducă printr‑o minune numărul celor cinci mii la doi‑trei oameni?
— Vai, domnule! Vai! Vorbele domniei‑tale au coborât peste mine o lumină. Abia acum văd greşeala. Eşti mare, domnule! Zău eşti mare! Cu asemenea teză, dacă nu te arde cineva pe rug, poţi ajunge episcop.
Hanul Privighetoarea de aur, cu veselia sa, se pierdu curând în spatele lui Cae şi Sile.
— Aş putea să vă întreb, fără să vă supăr, care este ţinta călătoriei noastre? se interesă lunganul cam dezamăgit că părăsise o masă atât de îmbelşugată.
— Mergem la jupânul Calapăr, zâmbi Cae înţelegându‑i supărarea. Am mai fost la el împreună acum vreo cinci ani.
— Îmi amintesc, domnule. E bărbatul acela mărunt, gras, cu figura de guşter.
— Întocmai!
— Şi are două fete lălâi, ca două căpiţe de fân.
— Aşa e!
— Iar jupâneasa a bătrână e otova din cap şi până‑n tălpi. Are faţa rotundă, gura mare şi dinţii mici, ca un pepene din care lipseşte o felie. Fetele ei nechează ca nişte iepe când văd un bărbat mai acătării. Dar jupâneasa face sarailie bună. Pe urmă fagurii...
— Taci dracului, că m‑ai ameţit! râse Cae.
— Chiar aşa, domnule! grăi Sile pocăit. La băutură, când nu cânt, vorbesc. Eu sunt dat naibii la chestii d‑astea. Vreţi să vă cânt ceva subţire?
— Nu, nu! se apără Cae.
— Măcar ăla de‑i zice Băieţi, răsturnaţi găleata! sau Fetelor, mai cu nădejde! ori Prohodul. Îl ştiu tot, dacă‑mi daţi domnia‑voastră răspunsurile. Am o voce care pune pe goană o ceată de ucigaşi.
Ajunseră curând într‑o uliţă liniştită. Pe la porţi, fetele şedeau de taină cu băieţii. Noaptea frumoasă de vară alunga somnul. Aproape de poarta jupânului Calapăr, le căzu în braţe un tânăr mărunt şi slăbuţ.
— Iertare, cinstiţi jupâni! zise omul grăbit peste măsură.
— Ai ceva necazuri? întrebă Cae văzându‑l că se îmbracă din mers.
— Mari, foarte mari. Calapăr vrea să mă însoare cu una din fetele lui. Zestrea e bună, dar fetele parcă sunt apucate. Adineauri s‑au aruncat asupra mea şi m‑au dezbrăcat până la piele. Dacă nu se încăierau între ele, numai Dumnezeu ştie ce se putea întâmpla. Vă închipuiţi, domnilor, că nu mă pot însura cu amândouă deodată.
— Dar pe rând? zâmbi Cae.
— Nici măcar pe rând.
— Atunci, lasă‑te păgubaş!
— Nu pot. Sunt un negustor tânăr. Zestrea mi‑ar prinde bine. Dacă apuc să mă însor cu una înainte de a mă omorî cealaltă, sunt un om făcut. Am să mai încerc, dar pentru seara asta zău că e prea mult. Poate dacă aş fi niţel băut, să nu simt când încep să mă buşească de toţi pereţii, aş ajunge la un drum bun. Jupâneasa Calapăr mă încuie cu amândouă în odaie şi zice s‑o aleg pe care‑mi place.
— Înţeleaptă judecată! observă Cae.
— Nu, cinstite jupân! Nu, păcatele mele! Cum pun ochii pe una, cealaltă mă păleşte de săr scântei. M‑au bătut de vreo câteva ori că numai prişniţele cu ceapă şi cu fiertură de tărâţe m‑au pus pe picioare. Bună seara, cinstite feţe! Alerg să mă oblojesc. Dacă n‑am ceva ruptură de oase, mă întorc mâine.
Cae şi Sile intrară în curtea mare cât un pogon, adăpostită de copaci bătrâni. În cerdacul frumos lucrat cu crestături de mână, mobilierul din răchită albă. tăvile de argint răspândite într‑o neorânduială plăcută, sau în‑velitorile multe scoase la aer, arătau bunăstarea proprietarilor. Auzind zgomot, vechiul negustor ieşi din casă urmat de doi slujitori.
— Bine te‑am găsit, jupâne Calapăr! zise Cae.
— Aha! răspunse acesta morocănos. Domnia‑ta eşti? Crezi că e mare plăcere să te văd o dată la cinci ani?
Sub aparenţa ursuză, gazda era un bărbat cu sufletul mare, generos. Iar acum către pragul bătrâneţii lăcrima pe ascuns la cea mai mică emoţie. Îl iubea pe Indru ca pe fiul său. Cu mulţi ani în umă, tânărul îi salvase familia de la mare primejdie.
— Intraţi odată! continuă aspru. Ce v‑aţi proţăpit în prag?
— Intrăm cu toată plăcerea, dar aş fi preferat cerdacul cu aerul său bun, răspunse Cae, ştiind că jupânul Calapăr îşi petrecea multe ceasuri acolo.
— Atunci, luaţi loc! O vom înştiinţa curând pe ju‑pâneasa Calapăr. Acum e în iatacul fetelor, unde are ceva treburi grabnice.
Se aşezară cu plăcere în fotoliile de răchită şi porniră să discute fără grabă. Undeva în aripa de răsărit a impunătoarei clădiri, se auzea neclar o voce joasă ca de bărbat răguşit. Era jupâneasa Calapăr care îşi muştruluia fetele.
— V‑am spus de o mie de ori că nu e bine să tăbărâţi asupra unui bărbat, zise ea. O să vă măritaţi la pastele cailor cu asemenea apucături. Cum v‑am învăţat eu?
— Să fim sfioase, aşa cum le place bărbaţilor, strigară fetele într‑un glas.
— Atât? mârâi disperată jupâneasa.
— Să ţesem în jurul bărbatului, ca păianjenul.
— Ei, ei, asta e, fetelor! se îmbună ea. Noi femeile ne naştem cu haruri mari. Şi să ştiţi de la mine că numai proastele îşi închipuie că ar fi urâte. În toată lumea asta nu se află vreo femeie urâtă. Fiecare femeie are ceva al ei, numai al ei. Unele au faţa lătăreaţă, sau ascuţită, sau nasul urât, sau picioarele strâmbe, ori corpul otova, dar găseşti la ele în schimb ori o voce dumnezeiască, sau un râs minunat, sau un sân care te bagă în răcori, sau o graţie deosebită, sau însuşiri în dragoste pe care nu le pot avea cele ce se cred frumoase. Am cunoscut odată o femeie deşteaptă cu faţa urâtă. Când râdea, faţa ei devenea cea mai frumoasă din lume. Totul se schimba la ea, iar ochii preţuiau atunci cât o comoară. Bărbaţii pricepuţi dibăcesc asemenea haruri. D‑aia zic: nici o femeie cuminte nu are dreptul de a se crede năpăstuită. Fiecare trebuie să‑şi caute ce are mai bun. şi să îl pună în valoare. Dacă nu face aşa, e o toantă. În dragoste, bărbaţii cei mai înţelepţi devin nătărăi. Cel mai slăbănog bărbat din lume simte nevoia să ne ocrotească ştiindu‑ne slabe şi neajutorate. Dar aş vrea să văd eu un bărbat ce ar putea răbda chinurile unei naşteri. Cel mai grozav bărbat, când are o zgaibă, sau o mică răceală, se văicăreşte de se aude cale de o poştă. Când l‑am cunoscut pe jupânul Calapăr, era slab şi uscat de‑l bătea vântul. Ieşisem cu el la un început de primăvară pe malul Dâmboviţei. Se lăsase frig. Şi‑a scos sumanul şi l‑a pus pe umerii mei, cu toate că nu‑mi era rece. În schimb, el tremura ca un apucat. I‑am zis: "Ah, jupâne dragă, acum mi‑e mai bine. Sunt o biată fată lipsită de harurile puterii. Nu ca domnia‑ta care ai putea să stai în mijlocul iernii ca o stâncă în faţa gerului năprasnic." În asemenea cazuri, nici o exagerare nu‑i prea mare. Să‑l fi văzut, fetelor, cum mă aproba cu toată convingerea şi tremura de i se băteau dinţii unul de altul. Aşa au fost bărbaţii de când e lumea. Când venea pe la noi, mama ne băga într‑o odăiţă şi ne lăsa singuri, dar mă sfătuia cum să‑l prind în plasă, cu bucăţica, nu cu ghiotura. Noi femeile avem răbdare. Bărbaţii sunt mai năvalnici. Dacă mă aşezam pe scaun, aveam grijă să‑mi salt niţel poalele, dezvelindu‑mi picioarele până aproape de genunchi, cu prefăcută neştiinţă. Asta a rămas la noi femeile de când e lumea. Nici o femeie deşteaptă nu‑şi păzeşte fusta sau rochia, atât cât vrea să arate. Sau mă lăsam spre el din te miri ce, destul să se vadă niţel prin despicătura bluzei.
— Să se vadă, ce? o întrerupseră cele două într‑un glas.
— Cum ce? Năroadelor! Ce are femeia mai frumos în bluză? Într‑o seară, continuă ea îmbunată, jupânul Calapăr devenise mai îndrăzneţ. Când era îndrăzneţ, îl lăsam până unde ştiam eu. Bărbatului, dacă‑i arăţi totul dintr‑o dată, ai încurcat‑o. Pe urmă trebuie să alergi tu după el. Cum vă ziceam, pune jupânul Calapăr mâna pe bluză, aşa ca din întâmplare. Bărbaţii sunt daţi naibii la pipăit. Au strategia lor şi de multe ori ne prostesc dacă nu luăm seama la vreme, fiindcă nu suntem nici noi de lemn. Ba mai mult, noi femeile, cu toate şiretlicurile noastre, iubim mai temeinic decât bărbaţii. Şi ce credeţi, fetelor? Îl las eu să văd până unde îl duce mintea. Chi‑răiam niţel cu prefăcută spaimă. La urmă, uit de înţelepciune şi în loc să mă retrag sfioasă, îi scap o labă de‑l trimit tocmai în perete. Unde s‑a proptit el a căzut tencuiala. Aveam palma grea ca şi voi. Când mă uit mai bine, jupânul Calapăr arăta cam sleit. O femeie cu judecată nu trebuie să‑şi bată bărbatul înainte de cununie. Încep să chirăi şi să plâng mai mult de spaimă decât din. alte porniri. Rari sunt bărbaţii care să facă faţă unor lacrimi de femeie.
— Îl iubeai? întrebară fetele.
— Auzi vorbă! Sigur că‑l iubeam, năroadelor! Văzându‑mi lacrimile, jupânul Calapăr uită de buşeală şi mă întrebă grijuliu:
"Ce e, jupâniţă dragă?"
Zic:
"Ce, ne‑ce, nu e bine! Ai muşchii şi oasele tari ca fierul. Mi‑am zdrelit bunătate de mână."
"Aşa e! răspunse el cu toată convingerea. Muşchii şi oasele mele... iar mânuşiţele fragede ale domniei‑tale..."
Mi‑a apucat mâna. L‑am lăsat, gândindu‑mă să‑i dau unele avansuri care ar şterge necazul de adineauri. Zic:
'"Jupâne, nu mâna are ceva ponoase, ci mai degrabă umărul. Ah, ah, cât sunt de slabă şi neajutorată!"
"Lasă, că eşti cu mine! se îmbăţoşă el. Să nu plângi! Să nu plângi că reparăm noi totul! Scoate bluza!"
"Vai, vai, jupâne dragă! m‑am ruşinat eu de‑a binelea. Promiţi că nu te uiţi?"
"Cu mâna pe inimă, jupâniţă."
L‑am crezut, cum credeţi voi că o să plouă când rage măgarul a secetă. Mi‑am scos bluza. Jupânul Calapăr se cam îngălbenise şi nu‑şi mai lua ochii de‑acolo. Zice el:
"Jupâniţă dragă... cred că şi fusta..."
"Fusta? Ce‑i cu fusta?"
"Păi... ziceam de vătămătura de la umăr... asta totdeauna are legătură cu încheietura piciorului. Pe urmă, lumînările... dacă le stingem... că lumina...."
Zic:
"Ascultă, Dumitru Calapăr, să laşi lumânările în pace! Dacă vrei să le stingi, treci întâi pe la tata! Iar după cununie..."
"Alerg, alerg, jupâniţă dragă, strigă el aprins rău. N‑aş mai fi om ştiind că răul şi durerile se întind asupra domniei‑tale."
Ne‑am cununat chiar în seara aceea. Aşa se lucrează, fetelor. Cu chibzuială şi răbdare. Nu uitaţi că bărbaţii înţelepţi au harul de a descoperi ce e frumos la o femeie! Dar şi femeia trebuie să‑l ajute în această privinţă. Bărbatul ce cată numai faţa sau piciorul frumos e orb şi prost. Iar de proşti să fugi mâncând pământul. Femeia care plânge după un prost se dovedeşte o gloabă.
Jupâneasa Calapăr veni într‑un suflet să‑şi vadă musafirul drag. Îi prinse gâtul cu braţele ca două ţevi de tun şi‑i culcă fruntea la pieptul ei cât o clopotniţă. Bucuria lui Cae nu se dovedi mai măruntă. Era atâta dragoste şi linişte la pieptul bătrânei doamne, încât îl răsplăti pentru rarele lui clipe de desfătare.
— Ei, îmi rupi mijlocul cu mâinile tale ca fierul.
— Aşa este! răspunse cu blândeţe unul dintre cei mai inteligenţi oameni din acele timpuri.
Obişnuită cu micile fanfaronade ale bărbaţilor, jupâneasa Calapăr se feri să zâmbească şi‑l întrebă ca orice mamă drăgăstoasă:
— Ce‑ar vrea băiatul mamei să mănânce? Să nu‑mi spui că eşti ghiftuit! Le mai cunoşti pe fetele noastre? Ce cotcodăciţi ca cloţele când se ridică de pe ouă, năroadelor? Au crescut mai mult în lături, ca şi mine, continuă ea cu neprefăcută admiraţie. Tiţa şi Leana au şoldurile mari, taman bune să facă gemeni. Ferice de cine le‑o lua! E, te, tee! Domnul mi se pare că e viteazul Sile Adormitu. Cel care l‑a doborât cu piatra pe faimosul Perisini. Ce plăcere!
— Slujitorul vostru supus! grăi Sile cu toată eleganţa vorbelor atât de dragi lui.
— Eşti însurat, jupâne Adormitu?
— Nu, doamnă. Am fost, dar m‑am despărţit. Mai bine zis, am luat‑o la goană.
— Ah, ah! Cum asta?
— Mă bătea, doamnă. Mă bătea crunt. Fosta nevastă era cu un cap mai mare decât mine, şi vedeţi că nu sunt dintre cei mărunţi. Avea un pumn cât o căpăţână de oaie. Asta s‑a născut femeie din greşeală. Dar avea şi părţile ei bune. Cânta frumos, iar ochii ei adânci mă desfătau adesea. Din păcate, eram tânăr şi nu aveam pumnul greu ca acuma.
— N‑ai mai întâlnit‑o?
— Nu, doamnă. I‑am pierdut urma.
— Vai, vai! Un bărbat ca domnia‑ta? Puternic, frumos, înalt cât bradul şi singur. N‑ai avut noroc. Domniei‑tale ţi‑ar trebui o fată sfioasă, plăpândă, cuminte, pe care s‑o ocroteşti, cum sunt fetele mele.
— S‑a dus tinereţea, doamnă, bătu în retragere Sile.
— Ei, cum poţi să spui asemenea vorbă? se miră ea. Bărbaţii copţi la trup şi la minte totdeauna ajung la căsnicii bune. Va trebui să ne ocupăm de domnia‑ta. Ce naiba, doar suntem creştini! Dacă noi nu ne ajutăm... Nu te putem lăsa într‑o astfel de stare ce nu se potriveşte unui bărbat valoros şi plin de harurile gândirii chibzuite. Eu alerg să aştern masa. Până atunci, poate ar fi bine să stai la taclale cu fetele noastre. Sunt sfioase, dar nu le lua în seamă! Hai, fetelor, duceţi oaspetele în aripa de răsărit a casei! Acolo e linişte, domnule Adormitu.
Sile privi disperat spre Indru. Acesta îşi reţinu cu greu un zâmbet, însă ochii îl dădură de gol. Văzând că nu are încotro, Sile pipăi cu coatele pietroaiele din buzunare şi porni mai îmbărbătat alături de cele două zdrahoance care uitară îndemnurile mamei şi‑l cărară mai mult pe sus. Curând se auziră chirăituri mari dinspre aripa de răsărit a impunătoarei case. Jupânul Calapăr tuşi aprig. Jupâneasa Calapăr, care nu se dovedea surdă, tresări speriată.
"Doamne, Doamne! gândi ea. Nebunele s‑au apucat să‑l buşească. Eu n‑am fete la uşă. Am pacoste. Greu e să măriţi nişte afurisite ca astea!"
Alergă într‑un suflet să repare ce se mai putea repara. Deschise uşa, dar o împinse la loc, iar pe faţă îi apăru un zâmbet. Sile Adormitu le buşea pe amândouă, de mai mare dragul.
"Asta bărbat! gândi jupâneasa Calapăr. Lucrurile merg bine. S‑ar putea să aleagă una dintre ele. Pe cealaltă i‑o dăm tânărului negustor. Cred că îl plac. Altfel nu s‑ar lăsa ele buşite."
— Mă mir că‑mi ceri trei sute de galbeni, rosti jupânul Calapăr privindu‑l încruntat pe Cae. Acum cinci ani aveai o mie de ducaţi de aur şi mi‑ai pomenit despre o anumită avere, cum n‑au alţii nici în vis.
— Adevărat! zâmbi Cae. Toată averea mea a trecut în vistieria ţării. Aproape cincizeci de mii de ducaţi.
— Dacă eşti sănătos la trup, înseamnă că la minte ai ceva hibă, se zborşi gazda îngrozit de asemenea sumă risipită.
— Poate, râse Cae. Dar nu e totul. Negustorului Isaia îi datorez cinci sute de galbeni, iar unui alt negustor din Sibiu, patru mii de ducaţi.
— Vai mie, vai mie! îşi scutură cu deznădejde guşa jupânul Calapăr. Eşti ţăcănit de‑a binelea, băiatule.
Indru nu se supără. Simţise de mult cât îl iubea bătrânul.
— N‑am avut încotro, jupâne, zise continuând să zâmbească. Mihai‑vodă a slobozit oştile ţării. I‑a lipsit însă aurul necesar plăţilor. Despre noi biruri asupra populaţiei nici nu voia să audă. Iar o parte dintre boieri sunt lacomi şi zgârciţi. Acum înţelegi de ce mi‑am risipit averea?
— Înţeleg, răspunse bătrânul privindu‑l cu admiraţie. Dar prin risipirea oştilor, Mihai‑vodă a rămas fără putere taman acum când ne pasc primejdiile mari. Să nu crezi că nu ştiu şi eu câte ceva. Noi negustorii ştim uneori multe. A mai semnat şi actul de vasal al principelui Transilvaniei şi iată‑l cu juvăţul de gât.
— Va fi bine, jupâne Calapăr. Dacă nu ne atacă nimeni până la toamnă, ai să auzi lucruri mari.
— Să dea Dumnezu, însă nu‑mi vine a crede! Un conducător fără oşti e mai de plâns decât un popă fără enoriaşi.
— Mai ţii minte Oştirea Bucegilor?
— Auzi vorbă! îmbrăcată toată la fel, cu scule bune de luptă, cu tinereţe şi agerime, fără fierărie pe ea... Păcat că s‑a risipit.
— Se adună din nou.
— Zău? tresări gazda. Atunci e bine.
— Nu chiar aşa de bine cum crezi. Lui vodă îi lipseşte aurul necesar pentru a o face mare şi puternică.
— D‑aia ai venit după galbeni la mine?
— D‑aia.
— Râmâi aici! porunci gazda grăbit dintr‑o dată. Eu dau o fugă la Isaia, Luca, Tănase şi Pascu.
— Nu e bine să se afle despre noua oştire, grăi Cae.
— Lasă, că nu mă înveţi tu pe mine! se sborşi gazda. Suntem şi noi români, ce dracu! Îţi închipui că negustorii au altă inimă?
Jupânul reveni târziu, aproape de miezul nopţii.
— Iată o mie de galbeni, spuse răsuflând greu. Această sumă nu o datoraţi nimănui. Să mai vii peste o săptămână! Breasla negustorilor din Bucureşti va mai aduna ceva galbeni. Iar meşteşugarii, atât de legaţi cu noi, nu vor rămâne surzi la cererea noastră. Sunt cinci ani de când am scăpat de sub turci. În aceşti cinci ani de răgaz negoţul şi meşteşugurile româneşti au căpătat înflorire. Păcat că liniştea e de obicei scurtă. Avem un popor harnic şi viguros. Dacă am avea pace şi linişte, s‑ar uimi lumea de ce suntem în stare. Iar prin negoţul cu noi, neamurile vrăjmaşe ar avea mai mult de câştigat decât prin jafuri şi războaie. Oare când vor înţelege oamenii aceste lucruri? Popoarele îşi fură între ele câte o bucată de pământ. Pământul ajunge când la unii, când la alţii. Oamenii mor zadarnic şi n‑au răgaz de lucrări şi foloase. La Călugareni au murit zeci de mii de turci. Ce‑au folosit turcii? Ţara lor e mare şi bogată. O cunosc bine. Când vor înţelege turcii că trebuie să‑şi tragă foloasele din ea? Mi‑ar fi plăcut să‑i văd la Bucureşti pe negustorii turci, neînsoţiţi de ieniceri şi spahii. Să le dăm vite, miere, cai, făină, scoarţe de‑ale noastre, frumoase obiecte din lemn, ţesături de in şi de cânepă, hamuri şi încălţări, scoabe şi unelte, căruţe trainice şi mai ştiu eu ce, iar ei să ne aducă frumoasele lor covoare, obiecte din aramă, ţesături de mătase, chihlimbaruri, măsline şi alte mirodenii. Jefuindu‑ne cu război, ne iau câteva turme de vite slabe şi prăpădite crescute pe ascuns ici‑colo. Iau câteva zeci de căruţe cu miere şi te miri ce, fiindcă nu ne dau răgazul să creştem vite şi stupi şi cai, sau să meşteşugim lucruri multe şi bune. Se vor trezi oamenii cândva, băiatule? Poate peste o sută ori peste două sute de ani. Atunci poate vor înţelege că pacea, negustoria, meşteşugurile, schimburile dintre neamuri aduc mai mult folos decât războaiele. Turcii ne fură copiii şi fetele fiindcă le lipseşte tineretul. Oştenii lor stau cu anii departe de familii. Când omul e pe lângă casa lui şi are răgaz de muncă, înfloreşte bunăstarea familiei şi are prilejul să facă prunci, cu gândul să nu fie zadarnică truda. În Câmpia Bărăganului se fac bucate, când e linişte, mai multe decât ne trebuiesc nouă. Nu‑i firesc să schimbăm plusurile cu vecinii? În munţi pot creşte vite şi oi cât să ne prisosească de zece ori. Oare sunt orbi duşmanii noştri?
Tăcură. Boarea aspră dinspre zori înfiora noaptea. Undeva prin apropiere se auziră vocile somnoroase ale caraulei de pază:
— E linişte. E pace. Dormiţi, oameni buni!

*

În marea sală de arme a palatului domnesc, Mihai‑vodă îşi făcea obişnuita partidă de scrimă cu tânărul clucer Băicoianu. Loviturile domnului Ţării Româneşti se deosebeau mult de ale altor spadasini, datorită firii sale. Sabia nu se mlădia prea mult în mâna sa, iar parada ripostă era scurtă, iute, aproape milimetrică. Rar se întâmpla ca sabia lui să lucreze împletită cu a celuilalt. Mişcările înşelătoare nu porneau din lovituri laterale sau din scăderi de înălţime. Şi nici din fandări lungi, obişnuite la spadasinii din Apus. Întreaga strategie venea de la mişcările corpului său deosebit de elastic. Băicoianu, adept al învăluirilor largi, când lama şuieră frumos prin aer, al împletirii lamelor până aproape de mâini, al înfloriturilor, al micilor artificii, dovedea alt stil, deprins de la şcoala lui Grasa şi Ducu. Domnul nu se putea împăca însă cu astfel de stil, fiind credincios loviturilor simple, agere, economicoase. Aflaţi pe margini, Cae, Ducu, Costache, Chirilă şi părintele Grasa urmăreau desfăşurarea luptei între două stiluri atât de diferite.
— Ei drăcie! murmură vodă. Pari cam nedormit, clucere.
Băicoianu roşi. Era cu adevărat nedormit. Iar o partidă de scrimă la ora şase dimineaţa, cum obişnuia domnul Ţării Româneşti, se dovedi de data aceasta mult prea grea pentru tânărul clucer.
— Să mergi să te culci! spuse vodă cu asprime. Nu‑mi plac tinerii lipsiţi de prospeţime în zori.
Dar ochii lui nu avură asprimea vorbelor, astfel că tânărul plecă sfios şi fericit.
— Nu‑mi place să fac lucrurile numai pe jumătate, continuă vodă râzând, când se închise uşa în urma clucerului. Se află cineva printre voi care ar dori să‑i ţină locul? Nu, nu se află. După cearcănele voastre şi după feţele pleoştite, sunteţi mai adormiţi decât Băicoianu. Adică nu. Arătaţi a oameni ce au chefuit până în zori. Asta e chiar mai rău decât nesomnul. Ce spui, Costache?
— Spun, doamne, zise ipocrit Caravană, că mă năpăstuieşti degeaba. E drept că beţivanul de Zambilica a gustat o găleată din tămâiosul lui Cristache Mutu, dar eu nu m‑am atins de asemenea spurcăciuni. Ba chiar mi‑am certat armăsarul pentru lăcomia lui. Dacă arăt rău, asta e numai din pricina că hangiul mi‑a povestit până la ziuă despre nişte dureri ale sufletului său păcătos. Mila şi jalea m‑au răpus, doamne.
— Aşa să fie, Ducule?
— Măria‑ta, roşi tânărul, aceşti cumpătaţi prieteni îmi sunt martori că rar mi se întâmplă a trece dincolo de o cană cu vin.
— Mda! Ce ai de spus, domnule Grasa?
— Ah, salută acesta cu neîntrecuta lui eleganţă, ah măria‑ta! Sunt un bărbat plin de cumpătare. O cană cu vin mă ameţeşte mai rău decât o lovitură de copită. Nesomnul meu se datorează unei frumoase discuţii pe teme biblice, la care am chibzuit îndelung.
— Ia uite ce mieluşei! se minună vodă. Va trebui să renunţ la partida mea de scrimă, dacă prietenii mei cei mai apropiaţi se dovedesc nişte nevolnici.
— Asta nu! spuse Chirilă mai aspru decât şi‑ar fi dorit. Nu sunt un bun spadasin dar dacă...
— Nici vorbă! râse Cae. Contaţi pe mine, măria‑ta!
— Fie! zise vodă. Oboseala voastră nu e de la o noapte de chef. Sunteţi prea oţeliţi pentru a se vedea pe feţele voastre urmele unei nopţi pierdute. Cred că în frumoasa noastră Deltă prilejurile voastre de somn au fost puţine. Pofteşte, nepoate!
Încrucişară săbiile cu violenţă. Cae nu‑şi cruţă unchiul. Precizia milimetrică a lui vodă, mişcările iuţi şi înşelătoare ale corpului se dovediră neputincioase în faţa artei lui Cae, chiar dacă domnul se dovedea un aprig spadasin. Scurtele prilejuri de răgaz între două asalturi erau clipe de studiu. Mihai‑vodă încercă unele lovituri de împungere, date cu sprinteneală. Dar marele spadasin pară totul prin laterale uşoare, fără a da un pas îndărăt.
— Parcă eşti de fier, murmură domnul cuprins de admiraţie.
— Nu, măria‑ta! interveni părintele Grasa. Omul acesta e născut spadasin. Unul ca el apare o dată la douăzeci de ani. Adică într‑o generaţie. Pe mine m‑a învins acum cinci ani fără nici o dificultate. Cândva eram socotit un mare luptător la curţile regale din Apus. Tare aş vrea să‑l văd pe Cae Indru încrucişând sabia cu una din gloriile de azi ale Apusului. Fiindcă în partea de răsărit a Europei, doar Ducu cel Iute i‑ar putea ţine piept, cu toate că nu sunt prea sigur.
— E mai bun decât mine, zise Ducu plin de convingere.
— Nu sunt mai bun, râse Cae, punându‑şi sabia în teacă. Ducu se arată una din marile minuni româneşti despre care vestiţii spadasini Bindacz şi Perisini aveau îndoieli. Perisini aducea în spatele lui toată arta Apusului. Dar socot că nu‑i destul numai meşteşugul. Pe lângă asta mai ai nevoie de har. Ducu îl are cu prisosinţă.
Intrară cu toţii în camera de lucru a domnului Ţării Româneşti şi se aşezară în jurul mesei mari de stejar.
— Ce veşti îmi aduc prietenii? întrebă vodă trecându‑şi degetele prin păr, într‑un gest obişnuit lui.
— Bune, măria‑ta, grăi Cae. Am adus restul ducaţilor. Adică am o hârtie ce reprezintă această valoare plătibilă în Braşov. Domnul Aba Rozen îi va elibera la prima cerere.
— Minunat! exclamă vodă. Îl vom trimite pe Zamfirescu la Braşov.
— Cred că ne‑aţi aşteptat cu nerăbdare, lipsindu‑vă suma trebuincioasă.
— Nu prea, zâmbi vodă. Şase mii de oşteni n‑au vrut să primească lefile ştiindu‑ne la strâmtoare. Ei au rămas mai departe în slujba noastră. Trimişii principelui Transilvaniei s‑au arătat mulţumiţi că avem o oştire atât de mică. Ei n‑au habar de ceea ce se petrece în munţi. Aga Leca, Radu şi Preda Buzescu lucrează în Bucegi cu patru mii două sute de tineri. Săptămâna viitoare sosesc acolo încă şapte sute de voinici de prin părţile Argeşului şi încă patru sute din jurul Craiovei. Trebuie să ajungem iute la zece mii, fiindcă în ei va fi toată puterea ţării. Bucegii sunt înconjuraţi de oameni harnici. Nici pasărea nu intră acolo fără ştirea noastră. Dar ne trebuie arme bune, tunuri mai multe, cai, încălţări şi alimente. Fără aur e greu să le găsim. De la populaţie nu putem strânge. A apucat prea puţini ani de linişte. Îi dăm răgaz să‑şi închege gospodăriile părăginite pe vremea turcilor.
— Doamne, îl întrerupse Cae. Am mai adus încă o mie de galbeni pentru Oştirea Bucegilor.
— Fir‑ar să fie! se minună domnul bucuros. De unde tot scoţi tu la galbeni? Ai ceva tainiţe ascunse?
— Sute, măria‑ta. Sute de tainiţe pline cu aur.
— Unde sunt aceste tainiţe?
— În inimile românilor, zâmbi Cae. Negustorii mi‑au dăruit această zestre pentru puterea cea nouă.
— Nu e bine! interveni Chirilă. Cu cât vor şti mai mulţi ce pregătim noi în munţi, cu atât nu va fi un secret. Dacă află duşmanii noştri, suntem pierduţi. Se vor năpusti asupra noastră înainte de vreme.
— Greşeşti, Chirilă! îl domoli Cae. Acum cinci ani când am pregătit măcelul turcilor din Bucureşti, sutele de români ce aflaseră ziua hotărâtă au ştiut să tacă. Acum nu se hotărăşte numai viitorul nostru ci şi al lor. Ei ştiu bine asemenea lucru.
— Aşa e! grăi vodă. Trebuie să avem multă încredere în poporul nostru. Galbenii negustorilor vin tocmai la vreme.
— Dar nu e totul, continuă Cae. Negustorii şi meşteşugarii strâng altă zestre. O vom primi în câteva zile.
— Iată o veste'neaşteptat de bună, care ne îndreptăţeşte să sperăm ajutoare de la, negustorii din Craiova şi Ploieşti. În ultimii ani, Ploieştii a devenit unul dintre cele mai frumoase târguri ale ţării. Aş dori să plecaţi spre munţi chiar în seara aceasta. Veţi sta o săptămână pe platoul Bucegilor, unde iscusinţa voastră în mânuirea armelor va fi folositoare tinerilor oşteni. De acolo veţi porni către Praga. Andrei Báthory e gata să părăsească haina de cardinal, spre a se însura cu Maria‑Cristina, ruda împăratului Rudolf. Mi‑e teamă că împăratul îl va recunoaşte ca principe al Transilvaniei. Să nu se întâmple una ca asta. Iată scrisoarea voastră de împuternicire către curtea din Praga. Când vă întoarceţi, aveţi alt drum la Poarta Otomană, unde trimişii lui Báthory duc tratative pentru obţinerea firmanului de domnie, atât de necesar principelui Andrei. Dar Ibrahim, marele vizir, se lasă greu. Cu bine, prieteni!

*

Domnul rămase puţină vreme singur. Îndată după plecarea musafirilor, îşi făcu apariţia marele boier Vintilă Băicoianu. În ultimele zile, bătrânul îşi mai pierduse din vigoare. Arăta slab şi nedormit.
— Dar ce aveţi, oameni buni? întrebă vodă privindu‑l adânc. Azi, toată lumea e nedormită.
— Am supărări, măria‑ta, răspunse acesta amărât.
— Veşti proaste?
— Nu, doamne. Iscoadele ne‑au adus ştiri că oştile turceşti s‑au oprit din înaintarea lor spre Dunăre şi aşteaptă încheierea tratativelor dintre principele Transilvaniei şi Poarta Otomană. Oastea Moldovei s‑a depărtat de Focşani, unde ne şedea în coastă. Ieremia Movila a primit scrisoare de poruncă de la principele Transilvaniei să nu atace Ţara Românească fiindcă domnul ei s‑a aplecat supus către vasalitate. Tătarii n‑au trecut Nistrul, urmărind cu atenţie mişcările turcilor. Oştile polone au coborât în Moldova ca o ameninţare asupra turcilor, dacă aceştia vor ataca Ţara Românească. Kornis, comandantul oştilor transilvănene, s‑a retras din Aiud către Deva, neliniştit de apariţia generalului Basta, în fruntea unei armate în zale. Asta înseamnă că planurile noastre mai stau încă în picioare. Şi cred că vor mai sta o vreme, până ce vom prinde puteri.
— Atunci, care‑i pricina supărării?
— Fiul meu, măria‑ta. S‑a înhăitat cu o femeie care nu‑i de rangul nostru. O cheamă Didina şi e fiica unui prăpădit de lingurar. În stirpea mea nu s‑a mai pomenit asemenea ocară. Îi găsisem o fată de neam, cu zestre mare de galbeni şi cu două moşii înspre partea Piteştilor. Nici n‑a vrut să audă. Doar n‑am ajuns acum la bătrâneţe să mă pup cu alde Tufănel, lingurarul.
— Tufănel? Nu e un tânăr oacheş, mare meşter în lupta cu bâta?
— Ala e fratele Didinei, măria‑ta.
— Măi să fie! râse domnul ţării. Dacă Didina seamănă cu fratele, clucerul face o partidă bună. E frumoasă?
— Frumoasă, dar din neam prost.
— Asta‑i rău! grăi vodă şiret. E rău dacă Ieremia se iubeşte cu tot neamul Tufănel. Îl vom certa, să se mulţumească numai cu tânăra fată.
Vintilă înţelese limpede ironia lui vodă. Venise la el cu speranţa că va fi sprijinit.
— Doamne! încercă el. Dacă şi‑ar face‑o ibovnică, aşa cum se întâmplă multor tineri boieri, nu aş avea nimic împotrivă. Când eram tânăr, n‑aş fi făcut nici măcar atât. Un fiu de boier nu‑şi pleca ochii către prostime. S‑au schimbat vremile, măria‑ta. Tinerii de azi nu mai ţin seama de poruncile taţilor. Ba s‑au şi dezmăţat. Îşi tund părul scurt, lipsindu‑se de frumoasele plete. Îşi rad mustăţile şi arată ca nişte spâni. Fetele îşi fac bluzele strâmte şi şi‑au scurtat rochiile deasupra labei cu o palmă. Iată începutul desfrâului. Când s‑a mai pomenit oare să nu hotărască părinţii viitoarea mireasă?
— Cu tineretul totdeauna au fost şi vor fi îndoieli, chiar dacă nu‑şi au rostul, zâmbi vodă. De când e lumea, bătrânii au privit cu ochiul aspru generaţia următoare şi nu au avut încredere în ea. Greşit, foarte greşit, dragă Vintilă! Iată că lumea n‑a bătut pasul pe loc. Iată că lumea s‑a urnit mereu spre progres. Ar fi vremea să credem mai mult în înţelepciunea fiilor noştri. Cât despre Ieremia, să vină cu Didina la mine. Dacă se iubesc, îi va cununa domnul Ţării Româneşti.

Capitolul 7

Ploaia măruntă se cernea molcom peste oraşul adormit. Puţinii trecători alunecau ca nişte umbre iuţi, mis‑tuindu‑se pe sub porţile întunecoase. Clădirile vechi din Praga parcă se chirciseră sub biciuirea ploii. Noaptea se arăta în cumpănă cu zorile. O lumină leşioasă pătrundea prin ferestrele vechiului palat Hradćany. Apoi se potoli ploaia, dar cerul vineţiu şi vântul care se pornise din senin prevesteau o zi urâtă.
Contrar obiceiului, împăratul Rudolf al doilea se trezi în zori. Îl durea stomacul. Nişte tăieturi iuţi parcă îi fărâmiţau respiraţia. Când nu mai putu să rabde, marele împărat se ridică din aşternutul călduţ, văicărindu‑se: "Doamne, ce drăcie! Parcă toată Praga cu Vlâtava ei umblă prin stomacul meu. Aseară la cină am cam întrecut măsura cu tocana. Şi m‑am jurat să nu mai mănânc tocană. S‑o ia naiba, că‑mi place! Lumea zice că sunt unsul Domnului pe pământ. Dacă e aşa, de ce mă doare pântecul? Mare lucru să nu mor până la prânz. Afară e urât. Eu aş vrea să fie frumos, dar cine mă ascultă? Adică nu mai vreau nimic. Doamne, ce dureri! Poimâine ziceam să merg la vânătoare, dar cu stomacul meu prăpădit şi cu vremea asta nu prea sunt semne bune. Poate că ar fi bine să‑l chem pe medicul italian. Nu, nu e bine! Ăla vine cu tot felul de hapuri. Nişte blestemăţii care de care mai rele şi fără folosinţă. Dacă mă fac bine, îl alung. De câte ori îl văd, mă apucă durerile. Au! Îşi dă nişte aere de mare ştiutor, că te apucă ameţeala şi greaţa. Ei drăcie! Trebuie să fug undeva. După asta s‑ar putea să mă liniştesc."
Ieşi din odaie cit putu mai iute. Când reveni, gemu satisfăcut: "Parcă mi‑e mai bine."'
Încercă să aţipească, dar crampele se porniră să‑l macine iar. "Azi am o dimineaţă grea. Vine ambasadorul Franţei. Suita care îl însoţeşte e tot ce poţi vedea mai strălucitor. Puşlamaua de ambasador a lipsii aproape două luni şi mi s‑a făcut dor de el. Dacă‑mi trece stomacul, mă încui cu el în cabinet să‑mi spună bancuri. De unde naiba află el toate bancurile alea noi? Pe urmă, le ţine minte. Eu, draci! Le uit de îndată. Dintre toate, cel mai mult mi‑a plăcut ăla cu Rudolf şi racul. Zicea că l‑a învăţat de la un ceh. Cehii ăştia n‑au nici un Dumnezeu. Dar şi austriecii şi ungurii fac bancuri la adresa mea. Au! Dacă îi prind pe ăia care fac bancuri asupra majestăţii noastre, le dau câte o pungă cu florinţi. Aş! Nu mă pot încumeta la asemenea prostie. Într‑o săptămână se apucă de bancuri toată populaţia imperiului. Mai bine pun să le tragă o mamă de bătaie, ca să nu mai râdă de împăratul lor. Nu, nici vorbă! Ei lucrează cu spiritul, nu cu trupul. Iar spiritul e tot ce are omul mai de preţ. Numai un nătâng se supără împotriva lor. Popoarele care nu au bancuri smt sărace cu duhul. Au! Doamne sfinte, pe împărat îl doare pântecul, în vreme ce supuşii lui dorm fără griji! Ei, uite că am şi eu ceva spirit. Cam palid, dar tot mai bine decât nimic. Adevărul e că mă simt atras către farsă. Acum doi ani i‑am propus ambasadorului Franţei să facem o partidă cu ciomegele. El nu se pricepe decât la sabie, dar nu s‑a încumetat să mă refuze. I‑am tras o bătaie să mă ţină minte. De câte ori joc zaruri cu el, mă curăţă. Cred că e un trişor ordinar, fiindcă un ambasador nu poate avea norocul unuia care e unsul Domnului pe pământ. E o puşlama inteligentă, astfel că a înţeles foarte bine de ce l‑am altoit cu ciomagul. Au! Iar trebuie să fug undeva. După ambasadorul Franţei, îl voi primi pe cel al Angliei. Un lungan simpatic, dar cam distant. În schimb, când joc zaruri cu el, totdeauna îmi umplu buzunarele. După ce pierde, începe să‑mi ceară unele favoruri. Având în vedere că are punga veşnic deschisă, îi satisfac, toate cererile. După ambasadorul Angliei, voi primi o solie valahă. Prima solie numeroasă ce vine la curtea noastră. Abia aştept să‑i văd pe acei oameni de la cursul de jos al Dunării. Îmi place să discut cu oamenii simpli, îmbrăcaţi în piei de oaie, cu piepturile mari şi cu braţele puternice, dar lipsiţi de duh. Cei puţin aşa mi‑a vorbit despre ei cândva Sigismund Báthory. Îi voi pofti la petrecerea noastră de astă seară, sperând să‑i scot din fire pe curtenii mei pomădaţi ca nişte arătări. Numai să mă fac bine. Ambasadorul Franţei e însoţit de marii spadasini ai Apusului, domnii Corot, Bompard şi Pierre Jorat. Avem câţiva spadasini buni la Praga. Îi vom încerca împotriva acestor domni. Mă tem totuşi că nu vor face faţă. Şcolile Apusului au dat totdeauna mari spadasini. Cine l‑ar putea bate pe domnul Corot? Cine s‑ar putea asemui cu domnul Bompard? Cine ar cuteza să ridice sabia împotriva domnului Pierre Jorat? Aceşti oameni au făcut mari demonstraţii la Londra, la Madrid, la Roma, la Veneţia şi mai ştiu eu unde. E inteligent Henric al patrulea, regele Franţei. El ne trimite asemenea spadasini pentru a câştiga simpatia noastră."
După un ceas, prin palatul Hradćany se strecurară unele şoapte despre pântecăraia împăratului. Când ieşiră din palat, şoaptele se rostogoliră pe deal în jos către Vlâtava şi se transformară în vorbe de duh. Apoi, vorbele primiră unele adausuri de fantezie, astfel că pe la ceasurile nouă, praghezii se opreau în drum cunoscuţi sau necunoscuţi şi se porneau pe râs. Prin cârciumile dese la număr, praghezii cam zurbagii din fire, aplecaţi spre multă veselie, închinară o groază de căni cu bere în cinstea pântecăraiei împăratului. Iar când Rudolf îşi fâcu apariţia în sala tronului, cam tras ia faţă, cu cearcăne mari, curtenii îşi ascunseră zâmbetele sub o înfăţişare plină de compasiune.
În vreme ce împăratul îi primea pe ambasadori, zece bărbaţi îşi struneau caii peste podul de piatră ce făcea legătură între malurile frumosului râu Vlâtava. Aflat în frunte, Costache Caravană exclamă cu sinceră admiraţie:
— Pe cele trei zgaibe ale Zambilicăi! Cehii ăştia sunt daţi naibii! Ia uitaţi, fraţilor, ce mai curăţenie! Iarba de pe malurile Vlâtavei n‑are măcar un scaete.
Urcară panta domoală spre Hradćany. La prima poartă lucrată în fier forjat, cu minunate ornamente, îmbinate frumos în zidurile mari ce aveau pe ele două statui de luptători, fură opriţi de străji. Cae Indru arătă scrisoarea de trecere obţinută cu o zi înainte de la secretariatul palatului. O droaie de slujitori le luară caii, în vreme ce un căpitan îmbrăcat strălucitor în albastru, cu multe fireturi galbene, îi conduse spre sala tronului, aflată în stânga porţilor. Intrară într‑o cămară de trecere, pardosită cu frumoase dale de marmură albă. Din loc în loc, străjile, două cite două, păzeau uşile din dreapta şi din stânga, şezând încremenite ca nişte statui. La capătul ei întâlniră o încăpere uriaşă. Grupuri de curteni discutau în şoaptă. Uşile mari, aurite, erau deschise către sala tronului, mai îngustă decât încăperea alăturată, cu pardoseala şi tavanul din lemn aurit. Tonurile calme ale zugrăvelilor, covoarele lipsite de culori ţipătoare, părţile de lemn şi ferestrele mari vopsite cu gust dovedeau marea artă a celor ce lucraseră acolo.
Un bărbat între două vârste, îmbrăcat fără podoabe, anunţă sosirea soliei valahilor. Împăratul ridică privirile, întrerupându‑şi discuţia cu ambasadorul Franţei, dornic să‑i vadă pe trimişii lui Mihai‑vodă. Curtenii la fel de curioşi îşi alintară batistele subţiri, folosind mişcări graţioase. Aveau prilejul să‑i cunoască pe învingătorii turcilor în marea luptă de la Călugăreni. Se zvoniseră multe despre valahii de la Dunăre. Unii spuneau că sunt păroşi, înspăimântători la chip, voinici dar cu picioarele strâmbe, cu mâinile mai jos de genunchi, îmbrăcaţi în piei de oaie şi lipsiţi de darul vorbirii. Alţii, care trecuseră vremelnic prin Ţara Românească, vorbeau despre bărbaţi şi femei frumoşi la chip, îmbrăcaţi în straie minunate, înalţi, ageri la mână şi la minte. Dar puţini îi credeau, dintr‑o pornire firească spre a descoperi lucruri ieşite din comun. Dacă la trecerea celor doi ambasadori curtenii făcuseră un larg culoar, de data aceasta, conţii şi contesele, marchizii şi marchizele, baronii şi baronesele, prinţii mai mici sau mai mari, generalii şi dregătorii, mătuşile sau nepoatele mai marilor imperiului se călcară graţios pe picioare, se împinseră cu delicate scuze, bulucindu‑se unii peste alţii. Omul de la uşă citi cu voce tare, pe hârtia ce o ţinea în palmă cu multă eleganţă:
— Domnul Cae Indru, prinţ de sânge al valahilor.
Se auziră hohote discrete. Cae coborî cele câteva trepte şi se opri o clipă, rotindu‑şi privirile îndrăzneţe prin sală. Hainele lui din catifea neagră, bine strânse pe corp, îi scoteau în evidenţă desăvârşirea formelor. Umerii largi, şoldurile înguste, picioarele lungi încălţate în cizme din piele subţire, frumuseţea chipului său scoaseră un murmur de admiraţie. Mândrele doamne se priviră între ele ridicând sprâncenele a uimire. Cae merse cu fruntea sus până la câţiva paşi de tronul imperial. Acolo îşi săltă pălăria complet neagră, lipsită de obişnuitele pene sau panglici, şi execută cel mai elegant salut ce se văzuse în ziua aceea la Praga.
— Gut, gut! scăpă împăratul. Tinere prinţ, admir frumoasa îmbrăcăminte a domniei‑tale dar mă miră lipsa podoabelor care le‑ar fi adus mai multă strălucire. Sunt oare valahii atât de săraci?
— Sint, măria‑ta. Minunatele noastre bijuterii le‑am sacrificat pentru nevoile războaielor. Iar oamenii noştri, adică primii apărători ai creştinilor, cei care au pus piepturile la Călugăreni în faţa puhoiului turcesc, pentru apărarea Ţării Româneşti, a Transilvaniei, a Ungariei, a Austriei şi a curţii de la Praga atât de strălucitoare prin bogăţiile ei, nu mai au nimic.
— Ah! tresări. Împăratul profund nemulţumit în faţa îndrăzneţei aluzii. Popoarele din răsărit totdeauna au venit la noi cu cereri. Dar şi vistieria noastră are o limită, ca şi bunăvoinţa. Ce doreşte Mihai‑vodă de la noi?
— Nimic, măria‑ta, zâmbi Cae, uimindu‑l cu totul pe marele Rudolf.
— Nimic?
— Nimic. Noi am venit să oferim, nu să cerem, sperând prin aceasta să micşorăm distanţa mare dintre Bucureşti şi Praga,
Răspunsul neaşteptat şi aluzia fină la prietenie, scoaseră murmure de admiraţie printre curtenii atât de rafinaţi. Chiar ambasadorii Franţei şi Angliei, care îi recunoscuseră tânărului perfecta cunoaştere a limbii nemţeşti, îl priviră cu interes sporit. Rudolf al doilea se aşeză mai bine, risipindu‑şi mânia de adineauri.
— Mihai‑vodă, domnul Ţării Româneşti, continuă tânărul cu îndrăzneală, mulţumeşte împăratului pentru slujbele frumoase ce s‑au făcut la Praga, după victoria noastră de la Călugăreni. Slujbele, măria‑ta, aduc totdeauna desfătarea sufletului, chiar dacă nu pot hotărî soarta unui război.
"Ei drăcie! gândi împăratul. Păcătosul acesta e un mare vulpoi. Lucru foarte rar la un tânăr. Ne dojeneşte cu adâncă fineţe că nu am acordat sprijin imperial în lupta de la Călugăreni. E mai vulpoi decât mulţi ambasadori cu experienţă. Sau poate mă înşel. Poate a găsit câteva fraze frumoase, iar noi îl ridicăm mai sus decât merită. S‑ar putea totuşi să fie dăruit cu haruri mari. Am auzit multe lucruri bune despre valahii de la Dunărea de jos, dar şi multe mai puţin bune. Totuşi, dacă mă socot, trebuie să‑i recunosc mari merite unui popor care a izbândit în luptele de la Putinei, Şerpăteşti, Giurgiu. Hârşova, Rusciuk, Silistra şi altele pe care nu mi le amintesc acum. Un popor de nevolnici ar fi pierdut toate bătăliile unde intrau cu oşteni puţini în faţa puhoaielor. Ei n‑au pierdut măcar o singură bătălie."
Apoi zise:
— Domnia‑ta ai spus că ai venit să oferi. Dar ce poate oferi un popor sărac?
Curtenii, de obicei plictisiţi la astfel de discuţii, erau numai ochi şi urechi, recunoscând marea agerime de spirit a tânărului.
— Mult mai mult decât vă aşteptaţi, măria‑ta. Nu suntem săraci în toate privinţele.
— Şi ce oferiţi? întrebă împăratul făcând o gafă dintre cele mai mari.
Cae repară grabnic, alegându‑se cu o privire de tainică mulţumire.
— Măria‑ta! aţi pus la încercare slabele mele mijloace de a păstra secretul ce‑l aducem la viitoarele tratative. Recunosc o meritată pedeapsă pentru îndrăzneala noastră.
"Pe toţi dracii, îmi place omul acesta!" gândi împăratul.
— Domnul Chirilă Zece Cuţite.
Privirile lui Rudolf şi ale curtenilor cătară lacome spre uşă, în speranţa că vor descoperi măcar acum ceva cusururi strălucitoarei solii. Chirilă porni de‑a lungul zidului viu. Purta un minunat costum albastru, cu haina strânsă pe corpul său atletic şi pantalonul coborât peste cizme. Ţinuta lui dârză, uşor aplecată spre asprime, faţa colţuroasă, nu lipsită de frumuseţe, dar mai ales eleganţa sobră a gesturilor, scoaseră primele exclamaţii de admiraţie. Tânărul se opri în faţa tronului şi salută cu graţie desăvârşită.
— Domnule! spuse Rudolf, privindu‑l cu mult interes. Încep să văd în solia valahilor bărbaţi cu însuşiri alese.
— Şi cu inima deschisă, completă Chirilă într‑o nemţească fără cusur.
— Sper, zâmbi împăratul. Cum vi se par pământurile imperiului nostru?
— Frumoase.
— Mai frumoase ca Ţara Românească?
— Nu, măria‑ta.
Împăratul, obişnuit cu linguşirile, se încruntă uşor; dar răspunsul se arătă la înălţime, când Chirilă continuă:
— Oricât ar fi de urât pământul unei ţări, ceea ce nu e cazul cu al nostru, poporul îl iubeşte ca pe cel mai frumos din lume, fiindcă e al lui. În el sunt oasele moşilor şi strămoşilor. În el e toată truda poporului. În el sunt amărăciunile şi bucuriile. Deci, nu poate fi un loc mai frumos pe pământ ca al lui.
— Domnul Ducu cel Iute.
Un tânăr nu prea înalt, dar armonios împlinit, cu faţa dulce, cu o uşoară culcare roz în umerii obrajilor, se opri lângă tron şi‑i ură sănătate împăratului, folosind cu meşteşug nemţeasca vorbită de vienezi.
— Medicul valah Costache Caravană.
Costache, pe care‑l strângeau cizmele noi, călcă plin de măreţie printre şirurile de curteni. Auzise mai de mult despre obişnuita pântecăraie a împăratului şi dintr‑o pornire vicleană îi ceruse lui Indru să‑l treacă drept medic pe hârtia secretariatului. Rudolf al doilea, ce nu scăpase complet de chinurile lui. Întrebă cu viu interes:
— Eşti medic, domnule?
Costache nu o rupea nemţeşte, astfel că preferă maghiara, bine cunoscută la curtea din Praga.
— Am această plăcere, măria‑ta. Dar spre deosebire de medicii Apusului, nu lucrez cu hapuri sau tămăduiri îndelungate. Un medic bun trebuie să aline degrabă durerile bolnavului, fără să‑l chinuie cu tot felul de încercări.
— Magnific! murmură împăratul. Cunoşti un tratament bun pentru durerile de stomac?
— Fără îndoială, măria‑ta.
Ceremonia primirilor luă sfârşit, dintr‑o firească grabă a celui dintâi om al imperiului. Nobilii curteni se înghesuiră în jurul lui Indru, admirându‑i frumoasa îmbrăcăminte. Chirilă şi Ducu se bucurară de aceeaşi atenţie.
— Vă îmbrăcaţi cumva la Paris sau la Londra? se interesară câţiva tineri.
— Nu, domnilor, zâmbi Cae. Numai la Braşov. Croitorul nostru, domnul Izidor Cipai, se dovedeşte un meseriaş desăvârşit.
— Excelent, excelent! fură cuprinşi de entuziasm tinerii. Vom merge la Braşov. În toată Europa nu am văzut o mai mare eleganţă a croielilor.
Doar Costache, încăput pe mâna împăratului, ştiu că‑l aşteaptă câteva ceasuri grele. Chirilă îşi roti privirile prin sală, având presimţirea că e privit cu mare insistenţă. Faţa lui păli uşor când privirile se opriră asupra unei tinere ce şedea lipită de colţul unei ferestre.
— Domnişoară Alberta Teke, sunt fericit şi uimit întâlnindu‑vă la Praga.
— Ca şi mine, îngână frumoasa fiică a Transilvaniei, iar obrajii ei părură cuprinşi de flăcări.
Trecuseră cinci ani de când Alberta îi dăruise minunatul ei lanţ de aur. Fusese o pornire de dragoste fulgerătoare, ce‑i uimise pe curtenii aflaţi atunci la balul lui Sigismund.
— Nu credeam să mă recunoşti, continuă ea, prinzând braţul ce i se oferise.
Chirilă îşi desfăcu haina cu un gest pe care nu şi‑l putu opri. Lanţul Albertei se afla la gâtul său, sub cămaşă. Porniră tăcuţi. Imensa catedrală Sfântul Vit, ce făcea parte din ansamblul măreţ al palatului, era pustie la ceasul acela. Bărbatul atât de calculat, de aspru şi rece în alte prilejuri îşi uită prietenii. Se opriră în faţa altarului. Paşii lor, ce păruseră ţipete lungi pe vechile lespezi de piatră, nu se mai auziră. Şedeau încremeniţi unul în faţa altuia, privindu‑se adânc. Liniştea din jur coborâse peste ei obositoare şi grea. Apoi, mâinile lui Chirilă o cuprinseră pe după talie. Ale ei zburară spre umerii largi.
— Ne logodim aici în faţa altarului, murmură el.
Buzele lor se împreunară cu toată setea adunată în cei cinci ani trecuţi peste dorinţele înfrânate. Ieşiră din catedrală cu ochii atât de strălucitori, încât curtenii aflaţi prin apropiere îi priviră uimiţi.
Împăratul. În loc să se încuie în cabinetul său cu ambasadorul Franţei, şedea de taină alături de Costache Caravană.
"Norocul meu, gândi grăsunul. Bolnavul totdeauna crede în orice."
— Care ar fi leacurile domniei‑tale? se interesă Rudolf.
— Aţi auzit de coada şoricelului?
— Un animal mic şi scârbos, grăi împăratul cutremurându‑se.
— Nu, măria‑ta. O iarbă minunată pentru ceai.
— Crezi că ar trebui să mă lipsesc de minunata mea tocană?
— Ar fi o greşeală de neiertat, spuse cu tupeu grăsunul. Trăim o singură dată şi nu ne putem lipsi de micile noastre plăceri. Medicul ce nu le îngăduie se dovedeşte slab la minte şi la meşteşug.
— Adevărat, adevărat! străluci de plăcere împăratul. Eşti un medic mare şi înţelept.
— Aşa se spune pe la noi, măria‑ta, grăi cu modestie Costache. Ce oprelişti v‑a pus medicul italian?
— Să renunţ la tocană şi la grăsimi. El crede că ficatul meu nu le suportă, şi nici stomacul.
— Cât l‑aţi ascultat?
— Mănânc tocană o dată pe lună, se văicări Rudolf.
— Rău! Va trebui să mâncaţi de patru ori. Adică în fiecare săptămână o dată.
— Nu‑i prea mult? îl privi acesta cu dragoste.
— Nu, dacă urmaţi cu străşnicie leacurile mele atât ide plăcute la gust.
— Ar fi o minune, domnule Caravană. Ce trebuie să fac?
— Să beţi ceaiuri, dar nu cele obişnuite. Voi pleca îndată pe dealurile din jurul oraşului, unde sunt sigur că aflu ceea ce vă trebuie. Două ceaiuri dimineaţa, două după masa de prânz şi două seara după cină.
— Asta e tot?
— Nu! Tocana să nu o mai mâncaţi seara, ci la prânz. Miere folosiţi?
— Rar.
— Să luaţi dimineaţa câte o lingură de miere!
— Dar e admirabil, dragul meu! exclamă împăratul cuprins de bucurie in faţa unui tratament atât de uşor şi neaşteptat.
"Pe dracu! gândi Costache. La noi până şi cei mai prăpădiţi oameni ştiu că ceaiurile taie puterea grăsimilor. Să dea Dumnezeu să iasă bine! Altfel, îmi găsesc beleaua cu nătărăul ăsta. Italianul o fi ştiind el multe, dar medicilor le place să se complica fără noimă şi nu cred o boabă în leacurile folosite de popor. Cel puţin aşa îmi zicea domnul Zimmermann, felcerul fostului principe Sigismund."
— Dacă beau ceaiuri chiar azi, crezi că‑mi vor alina durerile?
— Fără greşeală, măria‑ta. Parcă le ia cu mâna.
— Atunci, aleargă* domnule! Aleargă degrabă şi caută buruienile trebuincioase. Vei fi bine răsplătit.
"Dacă leacurile lui se dovedesc bune, îl decorez, gândi Rudolf al doilea. Îi acord Medalia marilor luptători pentru libertatea creştinilor."

*

În marea sală de bal a palatului Hradćany, luminile multe înfrumuseţau înzecit podoabele, chipurile şi minunatele veşminte ale oaspeţilor. Se aflau acolo cele mai de seamă personalităţi ale celor două curţi imperiale din Viena şi Praga. Iar alături de acestea, germani înalţi, blonzi, inteligenţi şi sobri. Englezi cu feţele simpatice lungi de un cot şi ochii aplecaţi spre ironie. Franţuji sprinteni la vorbă şi plini de duh. Spanioli oacheşi, frumoşi şi buni de gură. Italieni fermecători, gata să râdă din te miri ce. Unguri bine făcuţi, cu privirile îndrăzneţe, focoase. Înalţi monahi trimişi ai Sfântului Scaun. Mari prelaţi ai mănăstirii Strahov din Praga. Cehi mucaliţi, sprinteni la glume ca argintul viu. Femei brune sau bălaie, tinere sau trecute, agere sau sfioase. Dar sarea şi piperul o aduceau în acea seară solii valahilor, despre care se vorbea frumos în toată Praga.
Împăratul, care la îndemnurile lui Costache, băuse după prânzul uşor o carafă cu ceai, nu mai avea dureri, fie din pricina ceaiului, fie dintr‑o altă binecuvântată pricină, astfel că seara promitea să se dovedească una dintre cele mai încântătoare. Cu ambasadorul Franţei într‑o parte şi Costache Caravană în alta, Rudolf al doilea îşi făcu apariţia, uimindu‑i pe curteni, fiindcă eticheta ar fi impus altă companie. Grupurile invitaţilor se risipiră curând şi se aşternu liniştea plină de respect, datorată marelui suveran. Împăratul se aşeză cu sprinteneală, iar invitaţii aşteptară cuvântul său. Domnul Szanto, un ungur chipeş, ce se dovedi conducător al petrecerilor, veni în faţa suveranului.
— Cu ce începem, domnule? se interesă Rudolf bine dispus.
— Cu arta spadasinilor din Franţa, zise domnul Szanto, consultându‑şi lista nu tocmai scurtă.
— Cine vor fi adversarii domnilor Corot, Bompard şi Pierre Jorat?
— Sire! interveni ambasadorul Franţei, vorbind destul de puternic spre a fi auzit în sală. Spadasinii mei m‑au anunţat că s‑ar afla aici nişte domni desăvârşiţi în arta scrimei. Atit de desăvârşiţi încât nu credem să se găsească alţii mai buni ca ei în tot răsăritul Europei. Numele lor a ajuns de mult la curtea Franţei. Regele nostru Henric al patrulea s‑a gândit mereu să‑i poftească la Paris.
— Care e numele acestor domni? tresări împăratul.
— Părintele Grasa, la a cărui şcoală a învăţat cândva arta scrimei domnul Corot.
— Excelent! Altul?
— Ducu cel Iute...
— Vorbeşti cumva despre tânărul ce mi‑a fost prezentat azi dimineaţă?
— Întocmai, sire! Ducu cel Iute l‑a ucis într‑o partidă de scrimă pe marele spadasin. Roco Perisini, cel care avea o victorie asupra domnului Bompard.
— De necrezut! murmură împăratul. N‑am auzit până azi despre tânărul Ducu. E cunoscut la Paris, iar noi nu ştim nimic. Există oare o şcoală valahă de spadasini?
— Asta n‑am ştire.
— Mda! Altul?
— Poate cel mai însemnat dintre ei. E vorba despre domnul Cae Indru. Are o victorie asupra părintelui Grasa.
Uimirea împăratului, ca şi a curtenilor, depăşise toate aşteptările. Totuşi, neîncrederea îşi făcu loc, chiar dacă în sală se aflau invitaţi ce auziseră lucruri uluitoare despre acei tineri.
— Parcă îmi amintesc ceva, zise Rudodf. Acum cinci ani s‑a zvonit la curtea noastră că Sigismund Báthory, fostul principe al Transilvaniei, ar fi fost răpit din palatul său de la Alba‑Iulia. Parcă s‑au pomenit atunci nişte nume asemănătoare. Sigur că nu am crezut o astfel de faptă. Cum v‑aţi putea închipui să ne răpească cineva pe noi din mijlocul atâtor curteni voinici?
— Şi totuşi e adevărat, zâmbi ambasadorul. Regele nostru a râs o zi întreagă. Iar vinovaţii acelei răpiri sunt solii valahilor.
— Ah. ah! se mânie împăratul. Curtea noastră a fost slab informată.
— Nu, sire! grăi destoinicul ambasador. Valahii au mulţi duşmani. Vorbele de ocară au fost mai numeroase decât cele bune. Mulţi dintre cei prezenţi aici şi‑au închipuit că valahii ar fi nişte sălbateci, cu altă înfăţişare decât noi. Când a fost anunţat prinţul Cae Indru, s‑a râs cu dispreţ în sala aceasta. Când l‑au văzut curtenii, exclamaţiile de admiraţie n‑au mai contenit. Dar mulţi îi cunosc pe valahi. Păcat că aceşti domni au vorbit puţin. Din câte ştiu, conducătorii valahilor au făcut greşeala să‑şi aleagă ambasadori dintre fiii altor ţări. Iar aceştia nu au lucrat totdeauna cu folos. Mihai‑vodă îşi dovedeşte marea înţelepciune prin această primă solie valahă. Vă închipuiţi că un popor de oameni slabi ar fi putut izbândi în atâtea lupte cu turcii şi tătarii? Inteligenţa şi vitejia lor le‑au fost armele de căpetenie. Domnul Cae Indru a câştigat lângă Bucureşti o bătălie împotriva turcilor, fără să piardă un om. Trei mii de turci care veneau din Ungaria Superioară victorioşi se încuiaseră peste noapte între zidurile unei biserici. Tânărul domn s‑a strecurat prin vechea canalizare, a ucis toate străjile, a deschis porţile fără împotrivire, iar turcii luaţi din somn de topoarele valahilor, au căzut până la unul. Domnul Barton, ambasadorul Angliei la Constantinopol, ne‑a povestit toate acestea. Cu ani în urmă, tătarii se întorceau cu patru mii de prizonieri din imperiul vostru. La locul numit Putinei, domnii Costache. Cae, Chirilă, Ducu şi Grasa au spart peste noapte cercul de străji ale nogailor, iar lupta, ce se anunţa grea în zori, s‑a transformat într‑un măcel de noapte. Oştile valahilor, trecute prin cercul de străji, au tăiat câteva mii de tătari. Prizonierii le‑au mulţumit în genunchi învingătorilor. Asemenea fapte le ştie Barton mai bine. El l‑a uimit pe regele nostru cu povestirea isprăvilor de necrezut.
Liniştea sălii era atât de adâncă, încât vorbele ambasadorului se auziră până pe coridor.
— Da, da! murmură împăratul. Iată că nouă ne‑au fost altfel înfăţişate lucrurile. Trimisul nostru la Bucureşti, ragusanul Aloisiu Radibrati, nu ne‑a vorbit despre asemenea lucrări frumoase, fără a aduce merite principelui Transilvaniei. Domnule Szanto, pofteşte‑i pe tinerii spadasini!
Corot, Bompard şi Pierre Jorat îl salutară pe Rudolf, apoi asistenţa, cu desăvârşită graţie. Aplauzele pentru ei nu conteniră multă vreme. Cine nu auzise oare despre faima acelor tineri franţuji ce nu cunoscuseră înfrângerea în zecile de partide disputate la curţile Europei?
— Vom avea o seară grea, şopti părintele Grasa. Corot, Bompard şi Jorat sunt adevărate minuni ale şcolilor de scrimă din Apus. Sper să lucraţi în faţa lor cu toată arta voastră.
Cae şi Ducu îl urmară pe iezuit.
— Aţi vrea să ne arătaţi măiestria voastră în faţa acestor domni? întrebă împăratul.
— Ne simţim onoraţi, măria‑ta, răspunse Cae.
Salutară la fel de elegant. Aplauzele nu fură mai puţin darnice.
— Vrei să împerechezi adversarii? se întoarse Rudolf spre ambasador.
— E o mare cinste, zâmbi acesta. Şi sper să nu greşesc, aşa cum nădăjduiesc să vedem în această seară încrucişări de sabie care să ne încânte. Cred că domnul Corot ar putea intra alături de părintele Grasa.
Cei doi spadasini ieşiră într‑un cerc larg, format din trupurile oaspeţilor. Curtenii din spate, mai puţin norocoşi, se urcară pe scaune, dornici să nu le scape nimic.
— Domnilor! spuse Corot cu adânca politeţe caracteristică neamului său. Cândva, am învăţat să ţin sabia în mână la şcoala distinsului părinte. Mulţi nu‑l cunosc, fiindcă atunci purta un ilustru nume de marchiz pe care nu am dreptul să‑l pomenesc atâta timp cât valorosul meu adversar nu o doreşte.
Slujitorii aduseră săbii cu vârfurile boante şi lamele neascuţite. Cei doi adversari se salutară. Corot era înalt, suplu, cu o mustaţă mică uşor săltată la capete. Sabia se arcuia sprintenă în mâna lui. Schimbară câteva lovituri uşoare, de studiu. Corot se dovedea ager. Grasa mai lent, dar acurateţea lucrului său arăta înalte cunoştinţe. Mai vârstnic, iezuitul ştia că numai unele şiretlicuri îl vor sprijini în faţa acelui drac împieliţat. De două ori se arătă descumpănit, aşteptând să‑l prindă în cursă pe tânăr. De două ori, Corot nu se abătu de la ştiinţa sa, mirosind pericolul. Era un spectacol de rară măiestrie. Exclamaţiile din sală ale bunilor cunoscători însoţeau fiecare asalt. O paradă‑ripostă a lui Corot stârni încântare. Un şir de lovituri laterale ale lui Grasa, date cu aceeaşi repeziciune şi precizie, se dovediră greu de parat.
— Încântătoare sunt loviturile voastre, părinte Grasa! zâmbi Corot.
— Dar nu atât de sprintene ca ale marelui meu adversar, îi întoarse iezuitul frumosul compliment.
Săbiile lucrară o vreme aproape împletite. Corot se desprinse brusc şi fandă larg. Iezuitul râse.
— M‑aţi atins, domnule Corot.
— A fost o simplă întâmplare, zise acesta cu modestie.
Broboane mari de transpiraţie se arătară pe fruntea înaltă a părintelui. Săbiile lucrară aprig la înălţimea pieptului. Cea a lui Grasa coborî ca o scânteie sub garda adversă, în direcţia stomacului.
— A fost rândul vostru să mă loviţi, grăi Corot cu admiraţie şi uimire. Vă mulţumesc, domnule! E prima oară când termin o luptă nedecisă.
Cei doi îşi strânseră mâinile. Sala respiră adânc.
— Ah, mon Dieu! exclamă ambasadorul Franţei. Păcat că i‑a lipsit regelui nostru un asemenea spectacol. Domnii Grasa şi Corot s‑au dovedit de forţe egale.
— Continuăm întrecerile sau deschidem balul? întrebă Rudolf, mai puţin cunoscător în ale scrimei.
— Continuăm, măria‑ta! fu unanimul răspuns al sălii.
— Propun să‑şi arate măiestria domnii Bompard şi Ducu cel Iute, zise ambasadorul.
Bompard, originar din Bretania, provincie a Franţei unde oamenii erau renumiţi pentru încăpăţânarea şi tenacitatea lor, îşi privi adversarul cu ochiul fin al cunoscătorului. De la primele asalturi simţi că valahul din faţă e unul dintre cei mai valoroşi spadasini întâlniţi de el până atunci. Faţa i se lumină de plăcere. Arta bretonului nu se arăta în lovituri frumoase, ci în tenacitatea cu care purta aceleaşi asalturi, mereu repetate până la refuz, aşteptând cea mai mică greşeală a adversarului. Spre deosebire de el, Ducu lucra fulgerător, totdeauna unde te aşteptai mai puţin. Erau atât de sprintene şi de neaşteptate loviturile lui, încât marele Bompard le urmărea cu greutate. Datorită acelor două stiluri atât de diferite, asalturile nu erau suficient de spectaculoase, dar curtenii urmăreau cu sufletul la gură când tenacitatea, când sprinteneala. Sabia din mâna bretonului părea o sculă ce loveşte neîntrerupt în acelaşi zid, măcinându‑i rezistenţa. Cea a lui Ducu, o viperă ce muşcă ici‑colo, total neaşteptat, întrerupând adesea migăloasa lucrare a domnului Bompard. Totuşi, rar se întâmplau lovituri clare. Apoi se petrecu ceva uluitor. Atunci când mulţi crezură epuizată rezistenţa valahului, acesta porni un adevărat dans drăcesc în jurul lui Bompard. Luat prin surprindere, bretonul renunţă la eficacitatea loviturilor repetate, atât de dragi lui, prinzându‑se copilăreşte în metoda de lucru a tânărului valah. Făcu salturi năprasnice, dar îşi ieşise din ritm.
"Acum e al nostru, gândi Grasa."
"Ce greşeală imensă! oftă Pierre Jorat! Dacă domnul Ducu ştie să profite, s‑a zis cu Bompard."
De trei ori la rând sabia lai Ducu îşi propti fierul pe gâtul bretonului. De trei ori la rând, cunoscătorii din sală săriră în sus.
— Sunteţi mai bun, domnule! tot ce am văzut mai bun, se înclină bretonul cu francheţe deosebită. Am pierdut, dar sunt în câştig. Am învăţat de la voi secretul acestor năprasnice lovituri la gât.
— Nu regret că le‑am dezvăluit, zâmbi Ducu. Fără ele, sorţii de izbândă ar fi fost de partea voastră.
— Îi voi povesti regelui, grăi ambasadorul entuziasmat. Cele trei lovituri ale domnului Ducu sunt de neuitat. Vulpoiul Bompard nu a putut evita măcar una. Va trebui să plec la Paris chiar săptămâna viitoare. Regele nu mi‑ar ierta niciodată greşeala de a nu‑i povesti despre aceste lovituri.
Se întoarse către Ducu şi zise:
— Şcoala de scrimă a valahilor e mare, domnule! Şi să ştiţi că o spune un cunoscător.
— Dar nu avem o astfel de şcoală, răspunse tânărul cu modestie.
— Glumiţi!
— Nu mi‑aş îngădui.
— Atunci, sunteţi o minune! grăi ambasadorul uluit.
— Asta, da! interveni Cae. Ducu e una dintre multele minuni ale neamului nostru.
— Aşa e! Acum văd limpede. Acum înţeleg cum a fost posibil să‑i bateţi pe turci. Aţi mai rămas domnia‑voastră şi marele nostru Pierre Jorat, conte de Ré. V‑am lăsat la urmă prin simplă impresie. Sper să fie un spectacol grandios.
Apoi gândi: "Sper să te învingă. Altfel, regele Franţei va fi mânios multă vreme."
Cei doi tineri se salutară cu săbiile. Erau frumoşi amândoi şi cam de aceeaşi statură.
— Dacă va fi să pierd, să nu uitaţi, domnule, că mi‑aţi câştigat inima de cum v‑am văzut! se înclină Pierre Jorat.
— Dacă va fi să pierd, zâmbi Cae fermecător, să nu uitaţi, domnule, că voi purta pentru voi cele mai bune gânduri!
Porniră să lucreze uşor, cu lovituri largi şi clare. Era o perioadă de tatonare. Asalturile nu aveau iuţeală, ci mai mult precizie. Iar eleganţa lor se arăta desăvârşită. Jorat forţă ritmul prea încet. Sabia lui se abătea îndrăcită când lateral, când prin împunsături directe. Cae para calm, fără să dea un singur pas îndărăt. Mişcările lui erau moi, alunecoase, parcă prea încete. Dar spectacolul se dovedea unic. În fiecare clipă, curtenii şi împăratul, care prinsese poftă de scrimă, se aşteptau ca valahul atât de încet în mişcări să fie atins. În fiecare clipă se auzeau când exclamaţii, când îndemnuri.
— Lucraţi cu mare eleganţă şi precizie, remarcă Jorat. Mulţi nătărăi cred că sunteţi încet în mişcări şi se miră că nu aţi fost atins până acum. Chiar eu am fost uimit la început, când mi‑aţi părut o pradă uşoară. Domnia‑voastră nu numai că vedeţi lovitura, dar o intuiţi şi pe cea următoare. Am dat împotriva voastră unele asalturi ce nu au putut fi parate de spadasini cu frumos renume.
— Iar mie nu mi‑aţi lăsat timp să încerc un atac, îl întrerupse Cae.
— Ah, sunteţi un om fermecător! se înveseli contele. Arătaţi‑mi, domnule, ceva din măiestria loviturilor voastre! Până acum doar v‑aţi apărat, ce‑i drept, cu mare artă. Să le oferim acestor domni o sărbătoare a scrimei.
Cae râse. Ochii lui micşoraţi peste măsură păreau două luminiţe tainice. De câteva ori abătuse sabia lui Jorat doar la câteva degete de pieptul său. Curtenii erau în delir, chiar dacă simţiseră că franţuzul va câştiga până la urmă. Jorat fandă lung, încercând să‑l descumpănească pe valah. În sală se auziră strigăte mari. Înfuriat de neputinţă, îşi purtă sabia ce şuieră năprasnic prin aer către lovituri laterale, de la care porneau de obicei cele mai multe şiretlicuri. Apoi se rupse brusc din lucrare şi‑şi strecură sabia sub garda lui Indru. Dar o lovitură teribilă, venită dintr‑o parte, aruncă arma lui Jorat cât colo.
— Luaţi‑o, conte! zise Cae abia auzit. A fost o clipă de neatenţie a marelui meu adversar.
— Nu, domnule! răspunse Jorat cu faţa răvăşită. Niciodată nu m‑am aplecat după sabie, fiindcă nimeni nu mi‑a smuls‑o din mână. Deci, după cum vedeţi, nu sunt obişnuit să mă aplec. Sunteţi cel mai desăvârşit spadasin pe care l‑am întâlnit până azi. Cu mult mai bun decât mine. Aţi învins, domnule. Mânia şi dezamăgirea mea sunt cumplite, dar cinstea mă obligă la mare admiraţie.
În sală se aşternu o linişte de moarte. Totul se petrecuse atât de fulgerător incit uimirea încă nu se risipise.
"Dezastru! gândi ambasadorul înmărmurit. Henric al Franţei ne‑ar fi iertat pierderea unui război, dar pentru asta nu‑l vom putea îmbuna prea curând. Sincer, să fiu, n‑am crezut nici eu decât pe jumătate în desăvârşirea acestor valahi."
— Mai încercaţi o dată! strigă Rudolf al doilea aprins de admiraţie.
— De prisos! zâmbi trist domnul Jorat, conte de Re. Omul acesta nu poate fi învins. Poate va veni o zi când va cunoaşte şi el amărăciunea înfrângerii, dar nu cred să fie prea curând.
— A fost magnific, spuse Rudolf. N‑am bănuit să ajung un pasionat al scrimei, chiar dacă lupta cu sabia se dovedeşte mai puţin măreaţă decât cea cu ciomegele.
Auzind asemenea vorbe, ambasadorul îşi reţinu cu greu o strâmbătură, dar împăratul nu‑l privi şi continuă:
— Ciomagul oferă mai mult decât sabia. La sabie e destul să fii iscusit. În lupta cu ciomagul, pe lângă agerime ai nevoie de o mare forţă a braţelor şi a întregului corp. Ah! Mi‑ar fi plăcut să‑ţi arăt o luptă cu ciomegele.
— Mi‑aţi arătat una acum doi ani, răspunse ambasadorul. Sunt mulţumit cu atât.
Fu rândul împăratului să‑şi reţină un zâmbet, amintindu‑şi de chelfăneala pe care i‑o trăsese franţuzului.
— Măria‑ta! interveni Costache. În solia noastră avem trei luptători cu astfel de scule. Dacă doriţi o demonstraţie...
— Dacă dorim?! îl întrerupse împăratul. Dorim, domnule! Sigur că dorim!
Tufănel, Toroipan şi Găluşcă, aflaţi undeva în fundul încăperii, porniră prin culoarul strâmt de trupuri vii, neînţelegând să‑şi lase unul altuia întâietate. Coatele lor aprige loviră ca nişte berbeci în coastele curioşilor musafiri. Mergeau în acelaşi pas, făloşi peste măsură. În faţa lui Rudolf  îşi ridicară pălăriile mari, se aplecară mult pe piciorul întins şi salutară atât de brusc încât îşi simţiră trosniturile oaselor.
Slujitorii aduseră degrabă ciomege din sala de arme a împăratului.
— Bă, Tufănele! întrebă Găluşcă prinzând lemnul de corn în mâinile lui zdravene. O facem pă adevăratelea?
— Nu mă cheamă Tufănel, nărodule! Eu sunt domnul Tufan.
Apoi se întoarse către Toroipan:
— Salută‑mă, blegule!
— Bă! i‑o întoarse Toroipan mânios. Vrei să‑ţi zic ceva de familie? Bleg e tac‑tu!
— Ce zic, ce zic? se interesă împăratul.
— Schimbă între ei saluturi de politeţe, răspunse Costache în ungureşte.
O parte dintre spectatorii ocazionali coborâră de pe scaune arătând dispreţ unei astfel de lupte. Dar exclamaţiile celor din faţă îi readuseră pe locurile lor. Tufănel se încumetase a lupta în acelaşi timp cu cei doi foşti manglitori din piaţa Zece Mese. Toroipan lovi din toate puterile spre căpăţâna tânărului. Tăria ei ar fi putut ucide un bou. Curtenii din faţă închiseră ochii. Tufănel săltă ciomagul deasupra capului şi făcu un pas înainte evitând forţa loviturii. Găluşcă, mai şiret decât tovarăşul său, atacă la picioare. Dar Tufănel sări sprinten în sus. Descumpănit, Găluşcă pică de‑a buşilea. Împăratul se ridicase înmărmurit. Cunoştea bine lupta cu bâta şi se zvonea chiar că nu ar avea adversari printre curtenii celor două oraşe de reşedinţă, Viena şi Praga. Toroipan duse ciomagul fulgerător îndărăt şi căută o lovitură de împungere. Altul ar fi încercat să pareze cu o laterală scurtă, însă isteţul tânăr găsi o cale mai bună. Sări într‑o parte, iar bietul Toroipan îşi propti vârful ciomagului în zidul sălii. Găluşcă îl încolţi de aproape cu sprintene lovituri la înălţimea capului, dar iuţeala deplasărilor lui Tufănel îl descumpăni. Apoi, o scurtă lovitură de împungere în stomac îl năuci pe bietul Găluşcă. În sală nu aplaudă nimeni, fiindcă nu era timp. Într‑adevăr, lupta cu ciomegele era spectaculoasă. Agerimea întregului corp lua parte la ea. Toroipan lucra cu lovituri grele. Zgomotul ciomegelor împreunate sălbatec trecea ca un fior prin încăpere. Din nou lovi Toroipan lateral din toate puterile. Era o lovitură nimicitoare, la înălţimea pieptului. Din nou Tufănel nu acceptă să o primească în bâta sa şi se lăsă pe vine fulgerător. Toroipan căzu cât colo, iar bâta îi fugi într‑o parte. Mai sprinten, Tufănel puse piciorul pe ea şi‑i arse adversarului o straşnică lovitură peste fund. În sală se porniră hohote mari. Ambasadorul Franţei se bătu cu mâinile pe burtă din cauza râsului, uitând necazul de adineauri. Falnica şi niţel trecuta contesă Lisse von Bad, fostă cândva o mare frumuseţe a curţii din Viena, îl privi pe oacheşul Tufănel ca pe un zeu.
— Ah, ah! murmură ea. Noi blondele ştim să preţuim cum se cuvine un hercule brun.
— Aţi spus ceva? întrebă Sile Adormitu în ungureşte. Vorbiţi ungureşte?
O auzise aproape de urechea lui şi crezuse o clipă că interesanta femeie caută vorbă cu el.
— Vorbesc, domnule, râse contesa. Tânărul vostru prieten e un adevărat bărbat.
— Care dintre ei, doamnă? se dezumflă Sile.
— Ah, dar nu e decât unul! Cel înalt, care a isprăvit lupta în picioare.
"Pe cele şapte intrări ale iadului! se miră Sile. Nărodul de Tufănel are preţ mai bun ca noi."
— Aş dori să mi‑l prezentaţi! porunci fermecător Lisse von Bad.
"Ţi‑l prezint, dă‑l dracului!" se amără Adormitu în sinea lui.
— Grozav! murmură împăratul. Aceşti domni nu ştiu de glumă. Fiecare lovitură ar fi putut aduce o rănire gravă.
Apoi gândi: "Îi decorez cu Crucea Bunilor Creştini."
— Măria‑ta! îl întrerupse Costache din gândurile lui. Se află printre noi doi tineri ce‑şi curăţă duşmanii la douăzeci şi cinci de paşi, prin aruncarea cuţitelor. Până acum nu i‑am văzut să greşească o ţintă.
— Ce vorbeşti? grăi împăratul. La Viena se află un aruncător ce poate nimeri o ţintă la cinci‑şase paşi. Dar asemenea distanţă nu poate prii nimănui.
— Încercăm, măria‑ta?
— Încercăm.
Cae şi Chirilă veniră în faţa împăratului. Sile avusese grijă să le aducă faimoasele lor cuţite. Cei doi tineri îşi încinseră brâiele.
— Ce ţintă doriţi? întrebă împăratul.
— Două lumânări aprinse.
— Iar distanţa?
— Cincisprezece paşi, măria‑ta.
— Nu e prea mult? Lumânările nu au grosimea unui om.
— Nu, răspunse Cae. Am vrea însă ca cele două lumânări să fie mişcătoare.
— Jesus Maria! murmură împăratul. Ar fi o minune să le loviţi.
Costache şi Ducu luară două sfeşnice, numărară paşii ceruţi şi porniră cu sfeşnicele ridicate deasupra capetelor. Curtenii îşi opriră respiraţia. Mâinile celor doi aruncători lucrară iute. Două fulgere albicioase loviră lumânările. Locul aplauzelor îl luară exclamaţiile. Fiecare dintre cei prezenţi îşi imagină ce pot face nişte cuţite la vreme de război în mâinile lui Cae şi Chirilă.
Târziu după miezul nopţii, Lisse von Bad şi domnul Tufănel‑fiul intrau la braţ în impunătoarea casă a familiei von Bad. Slujitorii mulţi roiră în jurul lor, obişnuiţi cu gusturile doamnei, care pescuia din vreme în vreme câte un tânăr, având în vedere vârsta înaintată a domnului conte von Bad. Trecută cu puţin peste treizeci de primăveri, după spusele ei, şi cu mult peste patruzeci după spusele altora, contesa Lisse nu arăta rău. Chiar dacă se îngrăşase niţel, graţia piciorului frumos nu scăzuse, iar faţa ajutată de bune îngrijiri arăta aşa cum şi‑ar fi dorit‑o multe femei mai tinere ce nu puneau preţ, din neştiinţă, pe ajutorarea tenului. După plecarea slujitorilor, mâinile îndemânatice ale doamnei descheiară elegantul veston al valahului. Rămas în cămaşa strălucitor de albă, ce‑i scotea în evidenţă faţa oacheşă, Tufănel nu se gândi nici‑o clipă că e frumos ca un Adonis. Că în familia lui, el şi Didina furaseră de la natură tot ce avusese ea mai bun.
Contesa lipsi o vreme. Tufănel, ce fusese îmbiat către o sticlă acoperită cu şerveţel alb şi pahare strălucitoare, apucă sticla, trase o duşcă mare şi nu‑i plăcu. Avea ceva tărie băutura, dar dulceaţa ei îl scârbi. Văzu o mobilă cu policioare multe şi sticle mici, de toate felurile. Le încercă pe rând strâmbându‑se în fel şi chip. Se aflau în ele dresurile şi parfumurile contesei.
"Astea ar merge, gândi el. Dar miroase de te trăsneşte."
Lisse von Bad apăru curând îmbrăcată cu nişte fineţuri care‑l uluiră pe tânăr. Veni până aproape de el, apoi fugi după o sofa. Tufănel porni să o prindă. Sprintena doamnă ocoli o masă, râzându‑i în faţă. Vru să o încolţească dintr‑o parte, dar se împiedecă în covor şi veni în nas.
— Fă, cucoană! zise răstit. Pe mine să mă slăbeşti cu alergătura!
— Ah, ah! ce spune frumosul meu Adonis? râse Lisse von Bad.
Când se lumină de ziuă, Tufănel se ridică în capul oaselor şi privi mai atent prin odaia mare cât un pogon. Bogăţia nimicurilor, argintăria ce‑i lua ochii, bijuteriile şi alte drăcii îl uluiră.
"Dă Doamne să nu cad în ispită! se rugă Tufănel. Dacă‑i manglesc acareturile ăsteia, mă usucă domnul Cae."
— Auzi, fă? zise trezind‑o pe somnoroasa contesă. Ce‑ar fi să‑l abţiguieşti pă mandea cu lănţişoru ăsta?
Contesa nu pricepu chiar de la început. Apoi râse.
— Aaa... suvenir... Ia, dragul meu Adonis!
Înţelegând gestul, Tufănel nu se lăsă poftit de două ori. Puse mâna pe un splendid colier şi‑l strecură la gât neîndemânatec. Frumoasele mâini ale Lissei von Bad împreunară cele două capete ale colierului.
— Vii şi în seara asta? întrebă ea prin gesturi.
— Vin, fă, dacă mai pici la zar cu ceva aurăraie.
Lisse von Bad râse dezvelindu‑şi dinţii mărunţi, uimitor de albi.

*

A doua zi după prânz se desfăşură ceremonia tratativelor. Eticheta nu‑i impunea împăratului să asiste la asemenea lucrări plicticoase, dar el nu lipsi, curios a afla mai devreme ce putea să‑i ofere imperiului micul popor al Ţării Româneşti. Nici fraţii împăratului, arhiducii Maximilian şi Matthias, nu erau obligaţi la asemenea discuţii decât în cazul participării lui Rudolf. Cele două părţi se aflau faţă‑n faţă. De o parte împăratul, arhiducii, vestitul negociator Pezzen şi alţi înalţi dregători. De cealaltă parte, Cae, Chirilă, Costache şi Ducu. Împăratul se aşeză. Ceilalţi rămaseră în picioare păstrând rigorile etichetei.
— Măria‑ta! grăi Cae. Domnul Ţării Româneşti vă trimite prin noi câteva daruri neînsemnate, dimpreună cu cele mai bune gânduri adresate marelui conducător al creştinilor din răsăritul Europei.
Frazele lui semănau a aroganţă, dar tânărul nu renunţase la ele, fiind convins că e necesar să‑şi şocheze partenerii chiar de la început.
"Sunt grozav de mândri, gândi Rudolf. N‑au venit la noi cu vorbe de umilinţă, aşa cum li se cade popoarelor mici. Din frazele lui deduc fără greşeală că‑l consideră pe Mihai‑vodă egalul nostru."
După cele petrecute cu o zi înainte, împăratul se arăta binevoitor. În schimb, pe feţele celorlalţi se aşternu uluiala. Iar arhiducele Maximilian, fire mai puţin conci‑liabilă, ripostă cu asprime:
— Alte cuvinte aşteptam de la solia voastră.
— Aţi fi câştigat ceva de pe urma lor? se arătă mirat Cae.
— Am fi câştigat, domnule. Am fi câştigat respectul pe care îl datoraţi imperiului.
Isteţul diplomat Pezzen îşi mângâie faţa, atent la disputa dintre arhiduce şi valah. Atmosfera pornise încărcată chiar de la început. În asemenea situaţie, tratativele nu se vor desfăşura favorabile trimişilor lui Mihai‑vodă. Cu o zi înainte îl uimise isteţimea tânărului conducător al soliei. Azi, se dovedea un slab negociator. Sau, poate, deosebit de dibaci. Îşi propuse deci să analizeze cu atenţie fiecare frază a valahului. Totuşi îl mirară cuvintele lui Cae. Chiar soliile ţărilor mari se prezentau la curtea imperială cu umilinţă şi linguşiri. Or, omul acesta se abătuse total de la acele reguli nescrise, dar practicate pe scară largă.
— Măria‑ta! îi răspunse Cae arhiducelui Maximilian. Aş dori ca tratativele noastre să pornească chiar de la început pe o linie limpede. Noi nu am venit la Praga să cerem, ci să oferim. Sunt puţine popoarele mici care ar fi în stare să ofere ceva marelui imperiu. Am venit aici cu toată dragostea noastră de buni creştini. Suntem trimişii singurului popor de la marginea Balcanilor sau din Balcani ce şi‑a dobândit libertatea cu forţele lui. Prin victoriile dobândite împotriva turcilor şi tătarilor, suntem singurul popor care i‑am oferit împăratului o vreme de linişte la graniţele marelui imperiu. Privind astfel lucrurile, se pare că frumoasa curte din Praga datorează mult Ţării Româneşti. Iar Ţara Românească, nimic marelui imperiu. Iată deci că noi nu venim aici cu linguşiri ci cu fapte. Or, faptele totdeauna au fost mai de preţ decât vorbele meşteşugite.
Pezzen se scărpină după ureche gânditor. Vorbele valahului puneau într‑o lumină nouă tratativele lor.
— Aşa e, dragul meu Maximilian! interveni împăratul. Dacă valahii pierdeau la Călugăreni, am fi avut mari greutăţi cu Sinan‑paşa la graniţa de sud a imperiului.
— Dar nu valahii au câştigat bătălia de la Călugăreni, ci fostul principe Sigismund, zise arhiducele cu răutate slab ascunsă.
— Te supăr, frate, se amestecă arhiducele Matthias. Când se desfăşurau luptele de la Călugăreni, mă aflam la Alba‑Iulia, ca invitat al lui Sigismund. Fostul principe al Transilvaniei dădea atunci nişte ospeţe grandioase în cinstea rudei noastre Maria‑Cristina. Iar cei două mii şi ceva de oşteni ai Transilvaniei luptau la Călugăreni sub comanda lui Mihai‑vodă, alături de cei şaptesprezece mii de valahi din Ţara Românească.
— Poate! se îmbună Maximilian. Se vorbeşte totuşi cam prea mult despre acea victorie a valahilor.
— Şi se va mai vorbi, măria‑ta, chiar peste o mie de ani, interveni aspru Chirilă. Imperiul vostru nu era pregătit atunci să înfrunte o sută optzeci de mii de turci. Aşa că, vedeţi domniile‑voastre cât datoraţi Ţării Româneşti.
— Aşteptăm ofertele voastre! îl întrerupse împăratul nerăbdător.
— Măria‑ta! grăi Cae. Apusul e ameninţat de turci şi de tătari. Mihai‑vodă a dovedit că e singurul om ce‑i poate opri.
— Cu ce? se amestecă fin marele diplomat Pezzen.
— Cu armele.
Pezzen zâmbi.
— Cu care arme? Cu care oştiri? Domnul Ţării Româneşti nu mai are oştiri.
— Domnule Pezzen! zâmbi Cae la rândul său, convenindu‑i făgaşul pe care intrase discuţia. Acum câţiva ani, Mihai‑vodă avea două mii cinci sute de oşteni. Cu aceşti oşteni a scos ţara de sub turci şi i‑a aruncat mult peste Dunăre. Acum are şase mii.
Maximilian râse ca la o glumă bună.
— Şase mii de oameni împotriva imperiului turcesc? Glumeşti, domnule!
Cae continuă să zâmbească. Numai ochii lui subţiaţi peste măsură îi arătau încordarea.
— Măria‑ta. mi‑aş îngădui să repet cuvintele marelui emir Ibrahim, folosite în faţa noastră acum cinci ani: "Cu două mii cinci sute de oşteni vă ridicaţi împotriva imperiului turcesc? Dar sunteţi nebuni, domnilor!" Victoriile ce au urmat n‑au adeverit spusele emirului. E drept că avem azi numai şase mii de oşteni. E drept că Mihai‑vodă şi‑a risipit armata din lipsă de aur. Dar e tot atât de drept că ne descurcăm fără a cerşi ajutoare străine. Am venit la Praga să‑i oferim împăratului două lucruri de preţ.
Pezzen ciuli urechile.
— Întâi, îi oferim împăratului linişte în Transilvania, fiindcă principatul i‑a adus multe greutăţi şi nesiguranţă.
— Ne‑ar fi plăcut să oferiţi ce‑i al vostru! ripostă Pezzen.
— Asta şi facem. Transilvania e a valahilor, Mihai‑vodă o va cuceri în numele împăratului Rudolf.
Fu un moment de stupoare.
— Să nu ne pripim! grăi Pezzen calm. Transilvania are un principe nou ce ne‑a cerut să‑l recunoaştem şi o vom face.
— Şi turcii se grăbesc să‑i acorde firman, domnule Pezzen. Iar când se grăbesc turcii, există totdeauna unele motive puternice.
— Credeţi o trădare a creştinilor din partea lui Andrei Báthory?
— Nu credem. Suntem siguri. Avem dovezi. Iată o scrisoare a principelui către înalta Poartă Otomană.
Pezzen îi verifică pecetea princiară. Apoi o studie îndelung, în vreme ce ridurile de pe faţă i se accentuară a îngrijorare.
— Asta aduce a trădare, grăi după un timp.
— Fără tăgadă, domnule Pezzen. Dar să zicem că n‑am avea această scrisoare, ci una de legătură cu polonii. Zamoyski, marele hatman polon, a strâns oaste lângă Zim şi aşteaptă un semn al lui Andrei, pentru a coborî cu ea la Dunăre. Andrei joacă pe două fronturi. Dacă turcii nu‑i vor satisface pretenţiile în schimbul închinării, va apela la poloni.
"Nu pe două fronturi joacă domnul Báthory, ci pe trei, gândi îngrijorat Pezzen. El ne‑a cerut să‑l recunoaştem ca principe al Transilvaniei şi să‑i acordăm sprijin împotriva turcilor şi polonilor."
— Nu aveţi oşti să cuceriţi Transilvania, observă împăratul.
— Şi nici nu cerem, interveni Ducu.
"Sunt daţi naibii! gândi Rudolf. Dacă n‑ar fi câştigat atâtea bătălii, i‑aş fi considerat nişte fanfaroni."
— Care ar fi a doua ofertă? întrebă Pezzen.
— A doua ofertă, zise Cae, merită toată atenţia. Prin cucerirea Transilvaniei vom dejuca planurile lui Zamoyski, iar Mihai‑vodă, ajungând mai puternic decât e azi, va stăvili orice încercare a turcilor spre Apus.
"Ah, ah! se minună Pezzen în sinea lui. Valahii aceştia ştiu să ceară oferind. Abia acum mă dumiresc. De când e lumea oamenii ascultă cu mai mare atenţie când le oferi, lepădându‑se grabnic atunci când le ceri. Domnul Indru se dovedeşte mare dibaci ştiind acest lucru. E prima oară când întâlnesc un sol atât de rafinat. Iar eu sunt un măgar bătrân, care învaţă de la tânărul valah. Iată o orientare diplomatică mult mai eficace decât vechile şi prăfuitele linguşeli. Voi folosi în viitor şi eu această nouă strategie diplomatică. Să ceri mult şi dibaci, sub masca ofertelor. Zău, ar trebui să‑mi scot pălăria în faţa acestui valah!"
— Şi ce trebuie să facem noi? se interesă împăratul.
— Nimic, măria‑ta, răspunse Cae.
— Nimic?
— Absolut nimic. Dacă veţi privi cu ochi buni ocuparea Transilvaniei, dacă Andrei Báthory nu va primi la Praga recunoaşterea ca principe al Transilvaniei, se vor împlini cele două oferte.
— Vom chibzui, răspunse Pezzen precaut.
Marele diplomat simţea nevoia să analizeze temeinic întreaga discuţie. Fineţea cererilor lui Indru atât de meşteşugit ascunse sub cele două oferte îl silea să fie mai atent decât în alte ocazii. Socoti totuşi că le poate acorda sprijin valahilor împotriva principelui care se dovedise un trădător al creştinilor din răsăritul Europei. Valahii prezentau mai multă încredere.
— Am putea să vă sprijinim cu trupele noastre, aflate la graniţa principatului, se amestecă iar împăratul, spre dezolarea lui Pezzen, hotărât la chibzuială. Dar noul răspuns de necrezut al lui Cae îl zăpăci cu totul pe marele diplomat.
— E o ofertă generoasă, măria‑ta! Din păcate, nu o pot primi fără încuviinţarea domnului Ţării Româneşti. Numai el poate lua o asemenea hotărâre. Îl vor înştiinţa degrabă. Iar noi vă mulţumim din suflet pentru mărinimia voastră. Ştiam că la Praga vom găsi căi ce pot duce la stăvilirea năvalei turceşti către inima Apusului.
"Pe toţi dracii! gândi Pezzen. Tratativele s‑au desfăşurat de la egal la egal, iar încheierea acestui tânăr o subliniază din plin."

Capitolul 8

Ziua se arăta către seară. Soarele căzut mult spre apus mângâia cu ultima vlagă Oraşul de aur, frumoasa Pragă strălucitoare de curăţenie şi bogăţie. Clădirile mai scunde, rămase în umbră, parcă priveau melancolice măreţia palatului Hradćany, strălucitoarele turle scăldate de lumină ale mănăstirii Strahov, ale catedralei Sfântul Vit, sau ale cochetei bazilici Loreta. Arhitectura variată a oraşului se schimba de la un pas la altul. Stilul roman, masiv, aplecat spre suprafeţe întinse, ori cel gotic pornit spre ascuţişuri înalte, se amestecau laolaltă fără a‑şi ştirbi frumuseţile. Nu lipseau în Praga nici viguroasa arhitectură turcească pornită spre rotunjimi calme, nici îmbinarea sprintenă de piatră şi lemn atât de dragă slavilor, ce‑şi dovedeau meşteşugul în migala ciopliturilor de ornament. Nu lipseau de asemenea încrucişări îndrăzneţe de stiluri arhitectonice care, chiar dacă nu aduceau totdeauna frumuseţe, arătau căutarea neobosită a omului. Nu lipseau nici măruntele case mărginaşe ale nevoiaşilor, făcute după puteri, dar curate ca pentru sărbătoare şi îngropate printre arbuşti şi lanuri de flori. Pe malurile Vltavei se rânduiau măreţe palate, înfipte adânc în pământ cu picioarele lor zdravene din cărămizi duble. În arhitectura lor se cunoşteau sau mâinile iscusiţilor localnici, sau cele ale vestiţilor meşteri italieni, or chibzuiala tenace a nemţilor. Dar curăţenia şi buna rânduială erau numai ale minunaţilor localnici. Cehii şi slovacii, neamuri de sânge, fraţi, ca şi valahii din Ţara Românească şi Transilvania, îşi cinsteau oraşul cum se cuvine, chiar dacă el nu călca pe cele două provincii. Praga era copilul‑minune, mândria şi inima locuitorilor săi. Dar nici trecătorii ocazionali nu se arătau indiferenţi la frumuseţile ei. Când părăseau Oraşul de aur, parcă lăsau acolo ceva din sufletul lor. Vechiul ceas cu ciocănele de la Loreta îşi desfăcu învelitorile de lemn, iar ciocănelele scoaseră din bătăi o melodie frumoasă. Era ora şapte.
La acea oră, şase călăreţi coborau agale pe drumul pietruit dintre Hradćany şi Vltava. Cel din frunte, un bărbat înalt, cu faţa frumoasă, limpede, zâmbea la răstimpuri.
"Iată, gândi el, am obţinut tot ce‑şi poate dori o solie, dar n‑a fost uşor. Dacă Pezzen, cel mai fin diplomat al împăratului, nu ar fi crezut în câştigul unei înţelegeri cu Ţara Românească, n‑am fi căpătat nimic la Praga."
— Auzi, Cae? îl întrerupse Costache din gândurile lui. Ştii că am cea mai înaltă decoraţie dintre voi toţi? Alinându‑i împăratului durerile de burtă, am ajuns mare apărător al creştinilor. Cel puţin aşa sună ordinul decoraţiei. Rudolf al doilea e băiat bun. Zău e băiat bun! Dacă ar fi ceva mai hotărât, s‑ar putea dovedi un împărat mare. Din păcate, nu el conduce treburile imperiului ci familia sa. Numeroasa familie.
— Şi eu gândesc la fel, răspunse tânărul. Dacă nu ne sprijineau arhiducele Matthias şi Pezzen, cred că Maximilian reuşea să ne trimită acasă cu buzele umflate. Pe cât e de curat la suflet Matthias, pe atât se arată mai spurcat Maximilian. Bine că a ieşit cum trebuie. În felul acesta i‑am scurtat ghearele cardinalului Andrei pentru multă vreme. Totuşi, nu pot să uit că arhiducele Maximilian s‑a arătat pe faţă gata a‑l ridica pe Andrei Báthory deasupra noastră. Nu ştiu ce urmăreşte acest frate al împăratului, dar tare îmi vine să cred că planurile lui privitoare la Transilvania nu se potrivesc prea bine cu ale noastre.
— Şi eu am simţit acest lucru, aprobă grăsunul. Mi‑e teamă că Maximilian îl va înştiinţa pe Andrei despre discuţiile purtate cu împăratul. Îţi închipui ce prăpăd ar fi pentru noi. În cel mult o lună, principele Transilvaniei ar coborî peste noi cu polonii şi moldovenii, iar turcii şi tătarii n‑ar sta cu mâinile în sân. Ai făcut bine poruncindu‑i lui Sile Adormitu să pândească lângă palatul lui Maximilian.
— Da! Biletul pe care mi l‑a lăsat Sile mă pune pe gânduri. El, Tufănel, Toroipan şi Găluşcă au plecat în zori să urmărească o trăsură ieşită din curtea arhiducelui. O trăsură pregătită pentru drum lung zău că merită să o vezi mai de aproape chiar dacă nu se dovedeşte a întări bănuielile noastre. Sile e băiat priceput. Are să se descurce. Dar între noi şi el sunt ceasuri bune călare. Va trebui să gonim toată noaptea. Şi bine că l‑a trimis îndărăt pe Ciripoi, altfel nu ştiam drumul apucat de ei.
— Ciripoi! strigă Costache.
— Aici, domnu Caravană, răspunse acesta mânându‑şi calul între cei doi.
— Sile nu ţi‑a mai spus şi altceva?
— Nu, domnu Costache.
— Curioasă treabă, zise Cae. În trăsură se află un bărbat şi o femeie. Iar însoţitori, patru oşteni din garda arhiducelui. Trăsura s‑ar putea să meargă undeva prin apropiere, dar tot aşa de bine şi‑ar putea continua mersul, până în Transilvania. Drumul apucat de trăsură e cel mai scurt spre Ungaria Superioară. Şi, fără îndoială, cel mai scurt spre Transilvania. Dacă ocupanţii trăsurii poartă o solie către principele Andrei Báthory, atunci e sigură trădarea lui Maximilian. Iar noi trebuie să punem mâna cu orice preţ pe scrisoare.

Porniţi în zori din Praga, Sile, Tufănel, Toroipan şi Găluşcă îşi mânau caii sprinteni pe urmele trăsurii. Dar Sile avea destulă minte să nu galopeze în spatele urmăriţilor, trezindu‑le bănuieli. Lăsase între el şi cei din faţă cam un ceas şi se conduse mai mult după urmele proaspete ale roţilor. Puţin după prânz, trăsura intră într‑un sat mare, al cărui han, de fapt singurul, fu găsit fără greş de vizitiul bun cunoscător al locurilor. Un bărbat nu prea înalt, dar bine clădit, de vârstă mijlocie, coborî din trăsură urmat de o tânără graţioasă. Hangiul îi primi cu te‑meneli adânci.
— Avem paturi bune şi mâncăruri alese, iar gulaşul nostru, gătit adineauri.
— Schimbă‑ne caii! îl întrerupse musafirul. Suntem grăbiţi. Vrem să plecăm în cel mult o jumătate de ceas.
Hanul era frumos, curat, iar împrejurimile încântătoare.
— Of, dragul meu Otto! zise tânăra doamnă. Ne‑am putea odihni aici câteva ceasuri. Colo mai jos e un eleşteu. Am putea să ne plimbăm pe marginea lui, sau chiar cu barca. Avem drum lung în faţă. Dacă o ţinem aşa, vom ajunge la Alba‑Iulia ca nişte stafii.
— Timpul nu ne îngăduie, răspunse Otto. Solia valahilor va părăsi Praga în seara aceasta. Deci nu avem asupra ei decât avantajul unei zile.
— Vai, dragul meu! se miră ea. Dar valahii n‑au ştire despre misiunea noastră. Ei pot trece pe lângă noi, oricând, fără să bănuiască ceva.
— Aşa e! răspunse Otto. Nu uita însă că valahii au un proverb frumos, care sună cam aşa: "Prevederea e mama înţelepciunii!" Şi mai au unul: "Ce poţi face azi, nu lăsa pe mâine!"
— Ah! râse tânăra. Nu‑mi place al doilea proverb. Sună mai bine astfel: Ce poţi lăsa pe mâine, lasă!
— Şi mie îmi place aşa, chiar dacă nu are în el nici un dram de înţelepciune, zâmbi bărbatul.
După o jumătate de ceas frumoasa trăsură porni mai departe, dusă năvalnic de caii proaspeţi. Abia ieşiră grăbiţii călători prin cealaltă parte a satului, când se opriră la han patru călăreţi îmbrăcaţi cu mare eleganţă, spre desfătarea hangiului.
— Înălţimea voastră! i se adresă cehul lui Sile. Avem paturi bune şi mâncăruri alese iar gulaşul nostru proaspăt...
— Schimbă‑ne caii! îl întrerupse înaltul musafir ce părea conducătorul celorlalţi. Vom pleca într‑o jumătate de ceas.
"Vai mie! se văită hangiul pricepând puţin din ungureasca lui Sile, dar destul pentru a înţelege că sunt grăbiţi. Azi toată lumea e grăbită. Gulaşul meu pregătit acum cinci zile va ajunge să nu mai placă nici frumoaselor noastre scroafe. Domnii din faţă abia au gustat din el. Ungurii ăştia, ce par mari boieri, n‑au nici ei timp."
Apoi zise într‑o ungurească mai mult decât stâlcită:
— Nu mai avem cai odihniţi.
Asta se dovedea cea mai proastă veste pentru Sile. Tinerii descălecară dezamăgiţi şi tăbărâră creştineşte asupra gulaşului atât de lăudat, fără a lua seama la gustul său acrişor.
— N‑ai putea să ne găseşti undeva patru cai? îl întrebă Sile pe hangiu.
Hangiul se scărpină după ureche, apoi grăi fără tragere de inimă, văzând măruntul bacşiş din mâna acestuia:
— La capătul satului veţi întâlni o casă frumoasă şi părăginită. Locuieşte în ea un boier scăpătat. Acolo aţi putea găsi ce doriţi.
Tinerii străbătură satul în pasul cailor ce se arătau sleiţi de puteri. Frumoasa casă căutată de ei arăta ca vai de lume. Zidurile ei căzute ici‑colo, uşile proptite cu te miri ce, câteva găini ce‑şi făcuseră culcuşul pe terasă, ierburile şi muşchii apăruţi printre dalele crăpate, mâncate de timp, îi dovedeau cu prisosinţă starea jalnică. Dar când trecură colţul casei, rămaseră miraţi. Acolo, vechea clădire strălucea de sănătate şi curăţenie. Totuşi, sărăcia era grăitoare prin multe lipsuri. Un servitor între două vârste, ce nu înţelegea decât limba cehă, îi ţinu multă vreme căsnindu‑se a pricepe dorinţa lor. Tinerii se dumiriră curând că slujitorul era departe de a fi atât de prost pe cât se căsnea să arate. Când se gândiră să plece, înjurând, apăru o tânără cu părul ca aurul, cu nasul uşor cârn, ce o prindea de minune, cu ochii albaştri, curaţi ca zilele de mai. Frumoasa fată o rupea binişor nemţeşte, dar tinerii drumeţi se arătau străini de asemenea cunoaştere. Sile porni să facă semne grăitoare, cu mâinile lui cât nişte morişti, însă tânăra fată îl privi pe Tufănel stăruitor, de parcă ar fi făcut cine ştie ce descoperire. Tufănel reînnoi semnele lui Sile, iar aceasta, dovedindu‑se a fi stăpâna dărăpănăturii, îi porunci slujitorului să aducă patru cai în vederea schimbului necesar. Din păcate drumeţilor le lipseau nişte sunători atât de necesari în astfel de ocazii. Caii cehoaicei arătau frumoşi, de rasă bună. Ai călăreţilor nu se puteau asemui cu ei. Văzându‑i pe tineri cum se foiau, cehoaica zâmbi. "Poate că mai doresc ceva", îi trecu ei prin minte.
Le făcu semne de întrebare. Tufănel oftă jalnic, îşi descheie elegantul veston şi scoase la iveală preţiosul colier primit de la Lisse von Bad. Se apropie de fată şi i‑l întinse. Văzând asemenea minunăţie ce întrecea cu mult chiar preţul a două duzini de cai, frumoasa cehoaică făcu un pas îndărăt şi un gest de refuz. Dar Tufănel insistă în româneasca lui de toate zilele:
— Ia‑l, drăguţă! O fi cam puţin, însă asta e. Dacă aveam mai mult, să fiu al diacului că‑ţi dădeam! Aşa frumuseţe de fată merită de zece ori pe atât. Hai, ia‑l odată! Poate e numai suflat cu aur, că pungăşoaica aia de Lise nu era nebună să‑mi dea pă degeaba un lucru bun, însă vezi şi tu că e tare frumos. Şi mărgelele astea din el, care luminează ca nişte drăcii, ar sta minune la gâtul tău al naibii de alb. Dacă aş avea eu o nevastă ca tine, puicuţo...
Tânăra întâi păli, apoi o roşeaţă uşoară îi cuprinse umerii obrajilor. "Hai că se învoieşte, gândiră tinerii ce se pricepeau la bijuterii ca măgarii la cântat popeşte."
Fata întinse mâna. Degetele ei tremurau de emoţie. Dar mai ales inima ei tresărise. Nu se află o singură fată în lume căreia să‑i faci o declaraţie de dragoste în orice limbă, fără să o priceapă.
— Aşa, neică! spuse Tufănel zâmbind cât putu el mai frumos. Ia‑l, bre, că nu moare lumea dacă ai să păgubeşti niţel! N‑am văzut până azi mâini mai frumoase ca ale tale, iar ochişorii sunt dintre aceia care nu se uită.
Şi spre mirarea lui, Tufănel îi trase înainte cu cele mai dulci cuvinte, fără a‑i trece prin gând s‑o facă pe şmecherul, cum procedase cu Lisse von Bad.
Cehoaica privi adânc în ochii tânărului şi descoperi acolo, aşa cum ştiu să descopere femeile, şi admiraţie şi bunătate şi o curăţenie sufletească deosebită. Cătând în ochii lui Tufănel, uitase cu totul de colier. Apoi se dezmetici ca dintr‑o vrajă. Prinse colierul, zâmbi palid şi‑l duse la gât.
— Gata! se hotărî Tufănel descumpănit. Nu mai luăm caii. fraţilor! Pe fata asta nu o păgubesc, chiar de ar fi să fug pe jos după trăsura ălora.
Dar tocmai în clipa aceea se petrecu un fapt cu totul neobişnuit. Frumoasa cehoaică, mlădiindu‑se ca o căprioară, se ridică pe vârfuri şi sărută obrazul tânărului.
— Fir‑aş al naibii! Să mă ia naiba! murmură Tufănel cuprins de un fior. Apoi se bâlbâi şi se încurcă în cuvinte fără noimă.
Însă tocmai pe acestea le înţelese fata mai bine. Modulaţiile glasului, când joase, când înalte, bâlbâiala, emoţia, ajutate de ochii strălucitori ai valahului, vorbiră în singura limbă înţeleasă de toţi tinerii lumii.
— Mă întorc, zise el însoţind cuvintele cu gesturi caraghioase pentru alţii, însă nu pentru ei. Am treburi grabnice acum, dar cum le isprăvesc, alerg aici într‑un suflet. Auăleo! Cum te cheamă?
Fata înţelese. Ar fi înţeles orice în clipele acelea.
— Eva, spuse zâmbind palid.
— Pe mine. Tu...
Vru să spună Tufan, dar nu avu puterea.
— Pe mine, Tufănel.
— Găluşcă, Toroipan! zbieră Sile. Pe cai, nărozilor! Ce vă zgâiţi atâta?
În vreme ce prietenii lui schimbau şeile, Tufănel se apropie cam nesigur de Eva. Îi prinse umerii înguşti în palmele lui mari şi se aplecă spre ea. Buzele ei îl întâmpinară sfioase.
"Sunt un păcătos, gândi Tufănel. Însă Dumnezeu ştie că‑mi trebuie aceşti cai. Altfel, nu i‑aş lua pentru nimic în lume."
Cătă apoi în jurul său văicărindu‑se:
— Nu mai am ce să‑i las.
Cu un gest aprig îşi smulse un nasture de la haină şi‑l puse în palma ei. După aceea fugi năuc spre calul său gata înşăuat. Se săltă sprinten în şa, iar calul porni vijelios pe urmele celorlalţi. Curând, lui Tufănel îi înţepeni gâtul privind în urmă spre micuţa mână ce‑i făcea semne de rămas‑bun. Dar îi veni în minte o idee cam năstruşnică însă eficace şi se întoarse în şa de‑a‑ndăratelea. Călări astfel, spre mirarea calului, până când o curmătură de deal puse stavilă între el şi Eva.
"Al naibii lingurar! gândi Sile. Are o trecere la fete...!"
Să se fi împlinit vreo două ceasuri când simpaticul domn Găluşcă, ce binevoise a încropi un cântec, îşi opri buzele mari din clămpănit, iar pe faţă i se aşternu un semn de mirare. Ceva nu era în regulă cu pântecul său. Trecuseră prin el nişte tăieturi iuţi şi alunecoase, ca nişte şerpi. Dar cum ele nu se mai repetară, falnicul bărbat ce aducea pe cal cu un cimpoi plin cu aer, îşi continuă cântecul, fără a se gândi o clipă la nenorocitul gulaş straşnic lăudat de hangiu. Ceva mai încolo tăieturile reveniră mai sprintene, ochii lui Găluşcă crescură brusc, apoi trecu şi al doilea val. "Căldura e de vină, gândi el. Şi am băut la apă..." Cum stomacul său nu mai făcu alte fasoane, behăi mai departe ceva nelămurit din frumosul cântec Nu daţi, fetelor, năvală! Pe la mijlocul celei de a treia strofe, scăpă un strigăt de groază, se prăvăli de pe cal cât putu mai iute, îşi descheie pantalonii din zbor şi se mistui ager în dosul unor copaci mărginaşi. Cei trei fârtaţi ai lui scăpară un hohot mare de râs. Apoi se întâmplă o minune. Toroipan rămase cu gura căscată, privi năuc împrejur, dar o grabă nefirească îl smulse din contemplaţie. În clipa următoare sări din şa cu sprinteneala unui adolescent, zbieră ceva nedesluşit, se învârti ca o paparudă pe vârfurile picioarelor fiindcă cingătoarea nu se desfăcea sub nişte degete cam năroade în graba lor.
— Pe porţile iadului! se mânie Sile. Ce dracu v‑a apucat?
Dar nu‑şi duse întrebările până la capăt. Alte cuvinte mai folositoare îi veniră în minte:
— Ah, ah! zbieră el. Dacă apuc să ajung după copacii de colo...
Tufănel, mai sprinten, alergând ca un măgar înţepat de streche, i‑o luă înainte.
Încălecară apoi şi îşi văzură de drum. Feţele lor palide, cam răvăşite de trudă, arătau ca după o scărmăneală zdravănă. Din vreme în vreme câte unul dintre ei îşi lepăda calul. Când încăleca iar, pe faţa lui se arătau dureri parcă mai grele decât chinurile unei naşteri.
— Asta‑i gulaşul nenorocitului de hangiu, grăi Sile. Mi se păruse niţel acrişor, însă foamea... De n‑aş fi atât de grăbit, m‑aş întoarce să‑i rup cu dinţii toată şandramaua. Chestia asta mă pune pe gânduri. Dacă vom merge atât de încet, s‑ar putea să pierdem urma trăsurii.
Sile nu ar fi trebuit să‑şi facă asemenea griji, chiar dacă sprintena trăsură se mişca iute pe un fermecător câmp întins între două păduri, ca o tipsie, fiindcă şi aceştia gustaseră din gulaşul atât de proaspăt al hangiului. Domnul Otto, înfundat între pernele moi ale trăsurii, luase cu graţie palma fermecătoarei însoţitoare şi‑i săruta vârfurile degetelor, plin de galanterie.
— Iată‑ne singuri, domnişoară Helga, zise el privind‑o galeş. Singuri pentru multă vreme.
— Sper să fii suficient de cuminte, dragul meu Otto, gânguri ea, privindu‑l cu o uşoară încruntare, ce ştia că o prinde bine. Dacă voinţa arhiducelui Maximilian a făcut să călătorim împreună, sper ca desăvârşita purtare a domniei‑tale să mă pună la adăpost de unele încercări necuviincioase.
— Ah, dragă domnişoară Helga! murmură însoţitorul punându‑şi o mână pe inimă. Temerile dumitale nu‑şi au temei câtă vreme călătoreşti alături de mine. Mai degrabă te asigur că te afli în compania unui bărbat desăvârşit ca educaţie şi gata să înfrunte orice pericole pentru a te feri de unele neajunsuri. E drept că minunaţii ochi cu care mă priveşti nemeritat de aspru şi total nedrept, au făcut să tresară biata mea inimă, însă... Jesus Maria! păli brusc.
— S‑a întâmplat ceva? întrebă Helga mirată.
— A, nu! zâmbi Otto mai uşurat. În timp ce‑ţi vorbeam, mi‑am amintit ceva. Dar cum îţi spuneam, nu numai ochii, ci şi mânuşiţele gingaşe, delicate... Mein Gott! gemu el.
— Mă îngrozeşti, Otto. Ce se întâmplă cu domnia‑ta? Eşti galben ca şofranul.
— Nimic, îşi reveni elegantul şi distinsul domn. Unele amintiri mă tulbură. Cât despre trupul alb ca omătul... peste care ai aşternut cu graţie aceste veşminte ce par o spumă... Pe sfânta Cecilia! mugi el. Ne ameninţă primejdii mari, domnişoară. Alerg să le întâmpin.
Zicând acestea, spre totala uimire a fetei, deschise uşa cu un gest năprasnic şi sări din mers, lucru pe care nu l‑ar fi făcut în alte prilejuri nici în ruptul capului. Căzu de‑a berbeleacul, se ridică asemenea unui titirez şi o zbughi de‑a latul câmpiei. Prin împrejurimi nu s‑ar fi aflat iepure care să‑l ajungă.
— Dumnezeule! se văită el. Nici o groapă cât de mică...? nici un tufiş. Ah, nu mai pot să alerg! Trebuie să mă opresc până nu va fi prea târziu.
Se făcu aproape una cu pământul şi privi cu ochii nimicitori spre trăsura oprită ceva mai încolo.
— Îmi pun capăt zilelor! murmură jalnic. După asemenea dezastru între mine şi Helga s‑a produs ruptura definitivă. Ah, nu! Nu pot, găsi el o scuză. Viaţa mea nu‑mi aparţine. Ea e închinată arhiducelui, lua‑l‑ar naiba!
Când reveni la trăsură cam plouat şi descumpănit, Helga îl întâmpină cu ironie:
— Sper, dragă domnule Otto, să nu ne mai ameninţe nici‑o primejdie şi sunt fericită că numai vitejia domniei‑tale a îndepărtat ameninţarea ce plutea deasupra noastră... fiindcă... ah! Fiindcă... Jesus Maria! Ce‑i asta? se îngălbeni ea subit. Vai... of... vai dragă Otto... ce mă fac?
— Cred că e vremea să cobori degrabă, zise Otto, chinuindu‑se să zâmbească încurajator.
— Dar călăreţii din suită?
— Nu mai e nimeni în spatele nostru. Gulaşul pramatiei de hangiu i‑a risipit.
— Dar vizitiul...?
— Nu mai avem vizitiu.
Rămaşi fără vizitiu, caii îşi domoliseră mersul. Domnişoara Helga sări ca o lăcustă şi alergă din toate puterile către un tufiş salvator. Dar când fu aproape, auzi nişte strigăte înfiorătoare.
— Nu! Nu aici, doamnă!! Vă implor în numele cerului!
Era vizitiul care observase primejdia. Călătoriră cu scurte şi dese despărţiri unii de alţii până spre scăpătatul soarelui, când întâlniră un sat frumos, al cărui han se dovedea deosebit de primitor. Hangiul, mărunt, rotofei, le ieşi înainte cu plecăciuni graţioase.
— Înălţimea‑voastră! grăi el. Avem paturi bune şi odăi mari, încântătoare, iar gulaşul abia preparat...
— Gulaş! răcni Otto cutremurându‑se.
— Gulaş! strigară ceilalţi.

Se apropia vremea prânzului când şase călăreţi prăfuiţi de drum lung îşi domoliră caii în faţa primului han.
— Avem paturi bune şi mâncăruri straşnice, se ploconi hangiul în faţa celui mai înalt dintre ei. Iar gulaşul nostru pregătit chiar adineauri...
— Schimbă‑ne caii! îl întrerupse musafirul. Suntem grăbiţi. Cât despre gulaş, adu‑l degrabă!
Cei şase călăreţi se aşezară curând la o masă. Hangiul le puse dinainte nişte străchini mari pline cu gulaş. Costache Caravană, mai lacom decât ceilalţi, tăbărî degrabă asupra îmbietoarelor bucate, dar după prima înghiţitură lovi cu pumnul în masă, ca un apucat.
— Domnilor! zise încruntându‑se cu o pornire spre violenţă. Mă pricep la gulaş ca Zambilica la ovăz. Când e proaspăt, rar se întâmplă să nu cer a doua sau chiar a treia porţie. Acum însă mi‑e teamă că nu voi avea parte de asemenea încântare.
Îi făcu hangiului un semn poruncitor. Omul, presimţind unele necazuri, se apropie cam fără tragere de inimă. 
— De când e gulaşul ăsta, cumetre?
— De azi dimineaţă, înălţimea‑voastră.
— Ei, dacă e chiar aşa de proaspăt, ia aşează‑te lângă mine şi mănâncă‑l pe ăsta din strachină!
— Sunt sătul, domnule, grăi hangiul îngrozit.
Costache trânti pistolul pe masă cu un gest violent. Hangiul, ce nu se dovedea un nătâng, ci mai degrabă o fire aplecată spre înţelepciune şi care cunoştea efectele dezastruoase ale gulaşului vechi, se ploconi adânc şi pomeni ceva despre nişte cârnaţi ce pocnesc în gură, sau nişte pulpă de porc afumată la fumul rece, domol din timpul iernii. Observând însă faţa atât de ameninţătoare a năbădăiosului client, simţi că adevărul poate fi uneori mai tare decât minciuna şi mânat de un astfel de imbold creştinesc, făcu următoarea mărturisire:
— Înălţimea voastră, s‑au împlinit şase zile de când trei sute de oşteni unguri au poposit la hanul nostru. Conducătorul lor mi‑a poruncit să pregătesc trei sute de porţii de gulaş, mâncare foarte căutată la ei. M‑am supus, domnilor, bucuros peste măsură, dar în vreme ce gulaşul era gata pentru a fi servit, ungurii s‑au urcat grabnic pe cai şi au dispărut spre marginea satului. Care hangiu din lume ar suporta o astfel de pagubă? De şase zile laud gulaşul acesta, iar trecătorii îl înfulecă lacomi. Din păcate, îi păcălesc numai pe cei ce vin dinspre apus. Cei care ajung aici dinspre răsărit sunt gala să sară ia bătaie când le pomenesc despre această mâncare.
— Cum asta? se miră Costache.
— Destul de simplu, îl lămuri hangiul. Cei trei sute de oşteni unguri au repetat comenzile pe la toate hanurile întâlnite în drum, fără să le consume sau să le plătească. Hangiii încearcă şi ei să‑şi mai scoată din pagubă. Eu am vândut până azi şaptezeci de porţii.
— Mda! conchise grăsunul Caravană reţinându‑şi cu greu un hohot de râs.
— A trecut pe aici o trăsură cu şase cai şi patru însoţitori?
— A trecut, domnule.
— Aceşti călători au gustat din gulaş?
— Au înfulecat, domnule, de vreme ce am ascuns celelalte bucate.
— În urma trăsurii au mai venit aici patru călăreţi?
— Au venit, domnule.
— Le‑ai servit şi lor gulaş?
— Câte două porţii.
— Slavă Domnului! grăi Costache. Dă‑ne o şuncă afumată şi pregăteşte şase paturi! Ne vom odihni câteva ceasuri în hanul tău.
Hangiul alergă sprinten, fericit că scăpase destul de ieftin de mânia aprigului grăsun.
— Iată, prieteni, zâmbi Costache, bătrânul gulaş al acestui pişicher ne dăruieşte câteva ceasuri de odihnă. Putem să dormim liniştiţi. Călătorii din faţa noastră au greutăţi mari. Nu se dovedeşte stomac pe lume care să reziste după o porţie de gulaş vechi. Un gulaş aplecat spre acreală îţi ia pofta de viaţă pe cel puţin trei zile. Iar dacă se întâmplă să mori din oarecare pricină, o faci cu zâmbetul pe buze, fericit să scapi de asemenea scârbă. Aceste adevăruri vi le spune un om ce a trecut prin astfel de încercări. Păcat că Zambilica nu se află aici! Cândva, am mâncat amândoi la Timişoara un gulaş asemănător. Atunci mi‑a trăsnit prin minte că nebunul de Zambilica dacă nu e turbat de‑a binelea, ori are fras, ori s‑a smintit dintr‑o dragoste nefericită, ori a dat în mintea copiilor. Sărea în sus de un stânjen, se târa cu burta lipită de pământ, se aşeza pe fund şi‑şi scutura căpăţâna, şi nu avea putere nici cât o găină ţinută la post negru. După trei zile călca în vârfurile copitelor parcă sfios. Iar de slab ce era, îl propteam când dintr‑o parte, când din alta. Au trecut ani de atunci. Când se întâmplă să avem ceva ameninţare, când nărodul de Zambilica nu se îndeamnă la drum cu toată nădejdea, eu nu folosesc nici cravaşa, nici pintenii. Mă aplec la urechea lui şi‑i şoptesc: Gulaş! La auzul cuvântului o întinde atât de sprinten, încât nu se află pe lume cal să‑l ajungă.

*
Era pe vremuri dincolo de Radna o frumoasă pădure de stejari ce semăna mai degrabă a parc imens. O pădure întinsă pe câteva mile, în care lipseau tufişurile atât de obişnuite lemnului de altă esenţă. Eleganta trăsură a domnului Otto îşi mai pierduse ceva din strălucirea de la începutul călătoriei. Se ţinea totuşi bine, spre lauda renumiţilor meşteşugari cehi. Distinsul călător şi însoţitorii săi scăpaseră de pântecăraia cu care se avântaseră în lunga şi obositoarea misiune. Domnişoara Helga, uşor trasă la faţă, dar cu ochii limpezi şi cu zâmbetul pe buze, arăta din nou poftă de viaţă. Chicotea din te miri ce, iar frumosul peisaj de la porţile Transilvaniei îi smulgea dese exclamaţii. Drumul de‑a lungul Mureşului era unul singur, străjuit în dreapta şi în stânga de copaci mari, astfel că vizitiul moţăia creştineşte pe capră. Caii schimbaţi la Arad cunoşteau locurile şi‑şi vedeau de drum, feriţi de razele soarelui puternic. Cei patru însoţitori călări îngânau molcom un cântec ceh, dovadă limpede că uitaseră cu desăvârşire neplăcerile vechi prin care trecuseră stomacurile lor. Când se opriră caii după un cot al vechiului drum fu o tresărire generală, iar domnul, Otto lăsă batista parfumată a domnişoarei Helga şi îşi scoase distinsa căpăţână prin uşa dată într‑o parte. Patru călăreţi cu zâmbete largi până la urechi şedeau proţăpiţi în mijlocul drumului stăvilindu‑le trecerea. Cel mai înalt dintre ei, cu părul aplecat spre roşu, cu faţa adusă înainte ca un bot de vulpe, îşi scoase pălăria şi salută plin de graţie.
— Ce doreşti, domnule? întrebă Otto încruntându‑se uşor.
— Sănătate înălţimii‑voastre! răspunse lunganul într‑o ungurească fără cusur.
— Mulţumesc! Altceva?
— Domnule! grăi lunganul cu durere ipocrită. Numele meu e Sile Adormitu. Aceşti înalţi demnitari, ce mi‑au făcut cinstea să mă însoţească într‑o lungă şi plictisitoare călătorie, au pieile gingaşe, iar păcătoasele rosături ale cailor... fiindcă ştiţi domnia‑voastră unde apar acele rosături după un călărit îndelungat... Găluşcă, ia arată‑i ilustrului călător păcătoasele rosături!
Găluşcă făcu un gest grăitor spre pantalonii lui mari cit un dos de iapă, dar uluitul Otto strigă mânios:
— Opreşte, domnule! Alături de noi se află o distinsă femeie.
— Cu atât mai bine! continuă Adormitu lărgindu‑şi gura într‑un zâmbet până la urechi. Inima unei doamne rar se întâmplă să nu tresară în faţa durerilor omeneşti. D‑aia ziceam că durerile sunt numeroase pe lumea asta, iar cei mai mulţi dintre oameni trec pe lângă ele nepăsători. Găluşcă, arată‑i doamnei locul atât de greu vătămat!
— Pe Sfânta Cecilia! strigă Otto. Lasă, domnule, pantalonii! Te credem pe cuvânt. Regret că nu avem la noi nişte pomezi tămăduitoare.
— Nici n‑ar folosi prea mult, interveni Sile. Acest înalt dregător va trebui să stea dezbrăcat şi cu picioarele în sus la soare, până ce razele apucă a astupa cele spărturi ale pielii.
— În fond, ce doreşti domnia‑ta? se îmbăţoşă Otto.
— Păi, ziceam de trăsură. Dacă binevoiţi a‑i pofti în trăsură pe aceşti distinşi dregători...
— Nu avem loc în trăsură, îl întrerupse plictisit graţiosul călător.
— Vorbiţi cu mare păcat, domnule! i‑o întoarse Adormitu. Gândiţi‑vă la suflet! Pe cealaltă lume, unde cei lipsiţi de păcate huzuresc numai în lapte şi miere, că au acolo nişte vaci grozave, care chiar dacă mănâncă o mână de paie, dau la o mulsoare un butoi de lapte şi unul de miere. Zău, nu vă miraţi, domnule! Pe două ţâţe dau lapte gras ca de bivoliţă, iar pe celelalte două sau trei, sau mai multe, că acolo nimeni nu mai numără ţâţele vacilor, dau miere curată ca lacrima. Numai miere de salcâm. Cu astfel de miere... fiindcă vacile cum v‑am mai spus...
— Nu, nu! se văită Otto. Nu înţeleg.
— Domnule! o luă Sile plin de bunăvoinţă. Acolo nu e ca la iad. Cine merge în iad, abia dacă are parte da gogonele murate, de castraveciori, de momiţe şi frigărui, de ciorbe de potroace făcute în cazanele mari, sau de ceva parte femeiască, aplecată spre desfrânare. La rai e altceva. Ţoale albe, miere, lapte, cântece pioase şi rugăciuni. Zău, să tot trăieşti! Eu sunt un păcătos şi merg sigur la iad, însă domnia‑voastră... Despre purgatoriu nu mai vorbesc. Acolo e boierie curată. Acolo ai de toate şi poţi alege ori spre dulce, ori spre acru. D‑aia ziceam de locurile din trăsură. E suficient doar să coborâţi pentru a‑i lăsa pe aceşti distinşi...
"Sunt nebuni, gândi Otto. Tilhari în nici un caz. Tâlharii ne‑ar fi atacat de la început şi nu ştiu atâtea nerozii. Cred că e bine să‑i iau cu binişorul."
Apoi zise:
— Domnilor, unele treburi grabnice mă zoresc, dar voi trimite îndărăt frumoasa noastră trăsură.
— Nu! se împotrivi Sile. Nu amânaţi salvarea sufletelor voastre de la pedeapsa iadului!
— Liberaţi drumul! se mânie Otto de‑a binelea. Altfel, umblăm la arme.
— Oare vă duce inima către asemenea purtare? întrebă Sile făcându‑şi cruce. Când s‑au mai pomenit ameninţări împotriva unor bolnavi? Priviţi spre tinerii domni din spatele vostru! Ei pot jura cu mâinile pe inimă că distinşii mei însoţitori...
Otto cătă îndărăt... La spatele lor apăruseră alţi şase călăreţi ce nu fuseseră simţiţi cât se purtase năstruşnica discuţie.
— Domnilor! zise călătorul vădit speriat. Venim de la drum lung împreună cu soţia noastră. Nu se cuvine să atacaţi nişte oameni paşnici care nu au asupra lor bogăţii.
Unul dintre oştenii cehi ridică pistolul, dar un cuţit venit de la cel mult zece paşi i se înfipse în braţ. Ceilalţi nu primiseră ordin de luptă, astfel că se priveau neputincioşi. Erau băieţi voinici şi viteji. Ar fi preferat să‑şi înfrunte adversarii, însă domnul Otto, vechi slujbaş al arhiducelui, obişnuit mai mult cu saloanele decât cu armele, strigă descumpănit:
— Nu loviţi, domnilor! Avem asupra noastră optzeci de f lorinţi. Luaţi florinţii şi daţi‑ne voie să plecăm!
Cae Indru le făcu semn oştenilor să arunce pistoalele. Aceştia nu‑l ascultară, cătând spre conducătorul lor. Otto le ceru supunere, iar oştenii lepădară armele scârbiţi. Sile îl buzunări creştineşte pe distinsul călător şi, spre mirarea acestuia, nu se opri la florinţi, ci asupra scrisorii lui Maximilian.
— Ah, domnule! strigă Otto deznădăjduit. Îmi trebuie această scrisoare.
— Şi nouă, zâmbi Sile.
Abia acum pricepu trimisul arhiducelui. Abia acum înţelese pricina atacului.
Cae Indru şi Caravană urcară în trăsură şi‑i înghesuiră pe călători, cerându‑şi iertare, cu toată politeţea.
— Ce gânduri aveţi cu noi? se interesă Helga mai puţin speriată decât distinsul ei însoţitor.
— Nu dintre cele mai rele, răspunse Cae zâmbind. Veţi face un drum cu noi până în Ţara Românească. Bucureştii e un oraş încântător, frumoasă doamnă. În câteva luni sper să‑l cunoaşteţi bine. Apoi sunteţi liberi să vă întoarceţi la curtea lui Maximilian.
— Puterea arhiducelui e mare, ameninţă Otto.
— Şi a noastră, ripostă Caravană.
Trăsura şi călăreţii ieşiră de pe drumul atât de folosit, abătându‑se pe căi lăturalnice, ştiute numai de localnici. Convoiul se opri după vreo patru ceasuri într‑un loc pustiu de aşezări omeneşti. Acolo, drumurile grele se arătau potrivnice călătoriei cu trăsura. Tinerii valahi o lepădară într‑o prăpastie. Tufănel, Toroipan şi Ciripoi încălecară pe deşelate trei dintre frumoşii cai ai trăsurii. Caii lor folosiră Helgăi, vizitiului şi domnului Otto.
Cae îşi îngădui răgaz de cercetare a scrisorii lui Maximilian. Aşa cum bănuise, aceasta era adresată principelui Transilvaniei. În ea se arătau toate discuţiile purtate la tratativele valahilor cu împăratul. Împături scrisoarea cu un oftat de uşurare. Apoi se încruntă, ştiind că peste cel mult o lună arhiducele se va arăta îngrijorat de neîntoarcerea lui Otto. Totuşi încruntarea lui nu ţinu mult. Prietenul său, consilierul Toma Ciomârtan, putea să ticluiască o scrisoare de răspuns către Maximilian, în numele lui Andrei Báthory. Ion Chioreanu va face un drum la Praga şi va înmâna scrisoarea, vestindu‑l pe arhiduce că Otto cu însoţitorii căzuseră sub mâna lotrilor, nu departe de Alba‑Iulia. Că Andrei Báthory se arată adânc mâhnit de această nefericită întâmplare.
Prin pădurile nesfârşite pornise vântul. Crengile de sus ale copacilor geraeau neputincioase în vreme ce trunchiurile groase cât omul şedeau neclintite în tihnă. Călătorii se strecurau tăcuţi printre trunchiuri, fiecare cu gândurile sale. În palatul Hradćany, Rudolf al doilea se gândea cu nostalgie la Tufănel. Într‑o dimineaţă, făcuseră împreună o mică partidă cu bâtele. Eleganta sală de arme unde împăratul îşi menţinea supleţea prin exerciţii de ciomag se umpluse de curteni. Părintele creştinilor folosise câteva lovituri de mare fineţe, executate la înălţimea umerilor. Tufănel îi ripostase cu câteva contre desăvârşite ca precizie. Totuşi, una din acele contre fulgerătoare nimerise vârfurile degetelor împărăteşti, iar marele apărător al creştinilor nu se sfiise a‑şi băga degetele în gură, jucând tontoroiul. Dar despre aceasta nu‑şi aminti cu plăcere, ci numai lovitura nu prea puternică, pe care Tufănel o lăsase să cadă asupra sa, dându‑i compensaţie împăratului.
— L‑am altoit, gândi împăratul. Doamne, ce l‑am mai altoit pe cel mai mare luptător cu bâta!
Apoi se întoarse către Pezzen.
— Iţi mai aminteşti frumoasa lovitură pe care i‑am aplicat‑o domnului Tufănel?
— O am încă în faţa ochilor, măria‑ta, grăi inteligentul diplomat. A fost o lovitură magistrală ce l‑a descumpănit pe marele luptător. Şi astăzi se mai vorbeşte despre fineţea ei.
— Într‑o luptă adevărată crezi că l‑aş întrece pe domnul Tufănel?
— Fără îndoială, măria‑ta, îşi reţinu Pezzen un zâmbet. Sunteţi cu două clase mai bun. Poate ar fi timpul să semnaţi aceste...
— Lasă‑le, domnule Pezzen! Lasă‑le, dragul meu! Îţi aduci aminte cum mi‑am strecurat bâta sub garda lui?
— Fiecare mişcare, măria‑ta. A fost o lovitură ce va rămâne în istoria luptelor cu bâta. Pictorii noştri ar trebui să o prindă pe pânzele lor.
— Ah, minunată idee, dragul meu Pezzen! Totdeauna găsesc:1a domnia‑ta propuneri pline de înţelepciune. Dar poate că e prea mult chiar o pictură ce ar putea scoate în relief ochii pătrunzători şi mâinile care ţin voiniceşte o bâtă, iar dedesubt o mică inscripţie: Rudolf împotriva celui mai mare luptător al timpului. Însă, nu e cazul. Ar fi prea...
— Vai, nici vorbă! sări Pezzen. Trebuie să imortalizăm acea magnifică lovitură ce a entuziasmat asistenţa...
— Se cam exagerează, dragul meu Pezzen, se fandosi cu falsă modestie împăratul.
— Nici vorbă, măria‑ta! Adevărul trebuie să rămână ca o lumină peste veacuri.
Rudolf socoti ziua încântătoare. "Ah! gândi el. Dacă n‑aş fi împărat, eu şi domnul Tufănel... pe la curtea Franţei, sau Spaniei... Lumea ne‑ar privi înmărmurită, ca pe nişte zei..."

Capitolul 9

Marele vizir ibrahim, al doilea om al Imperiului turcesc, după sultan, se dovedea un bărbat înţelept, aplecat mai puţin spre războaie decât faimosul său înaintaş Sinan‑paşa. Fără a lepăda puterea oştilor, pe care le întărise după o lungă perioadă de frământări. Ibrahim credea mai mult în chibzuială şi înţelepciunea unei guvernări paşnice. Graniţele imperiului erau atât de întinse, încât nu cuceriri noi ar fi asigurat puterea Porţii Otomane, ci consolidarea lor. Marele vizir înţelesese acest lucru şi urmărea cu răbdare o astfel de politică. Abia după ce va fi ordine desăvârşită între graniţele largi, s‑ar fi putut porni la noi cuceriri. Falnicul Sinan‑paşa se arătase nechibzuit, la vremea sa. purtând războaie îndelungate pentru cucerirea Apusului, crezând că prin jafuri şi mucareruri va menţine puterea economică a imperiului. Astfel de venituri se arătaseră nesigure, fiindcă atârnau totdeauna de succesele militare. Provinciile slab administrate pe timpul lui Sinan, lipsa mâinilor tinere de lucru, de bucate ce întârziau să vină de la popoarele învecinate dăduseră loc la o foamete cumplită. Ea se simţise chiar în Constantinopol. Ibrahim vedea limpede starea slabă de lucruri rămasă de la Sinan. Într‑o astfel de situaţie trebuia pornit cu răbdare şi chibzuială. Numise dregători noi în provincii. Slobozise o parte din oştile netrebnice, de adunătură, întărind mâna de lucru a meşteşugurilor şi agriculturii şi încurajase negoţul. Scăzuse tributurile şi mucarerurile neamurilor supuse imperiului, socotind că e bine să primeşti mai puţin, dar sigur. Roadele muncii lui începeau să se arate, însă ele nu puţeau progresa rapid decât în condiţii de pace. El ştia că urmând acest drum mai lung, poate peste câţiva ani Imperiul Otoman va deveni o mare putere economică. Iar când există asemenea forţă, războaiele se poartă uşor. cu sorţi de izbândă. Emirii, setoşi de bogăţiile adunate prin jafuri, cârtiră împotriva lui, dar Ibrahim îşi văzu de treabă, chiar dacă sultanul se arăta nerăbdător să‑şi întindă stăpânirea peste Apus. Tratativele de pace cu Rudolf al doilea arătau noua politică bazată pe înţelepciune. Ibrahim avea nevoie de răgaz pentru a construi temeinic. Totuşi, grijile erau multe. Schimbarea din Transilvania, unde polonii aveau amestecul lor, îl punea pe gânduri. Era limpede că polonii urmăreau a face graniţă pe Dunăre. Hatmanul Zamoyski coborâse cu oaste mare mai jos de Zim, gata a se uni cu Andrei Báthory. O graniţă polonă la Dunăre ar fi însemnat primejdie permanentă pentru Imperiul Otoman şi pierderea influenţei în Moldova şi Ţara Românească. Andrei cerea la Constantinopol firman de domnie, obligându‑se la plata unui tribut anual. Ibrahim l‑ar fi preferat la Dunăre pe cardinal lui Mihai‑vodă, omul ce făcuse în ultimii ani atâtea stricăciuni imperiului. I‑ar fi dat cu dragă inimă firman de domnie lui Andrei, ce se dorea principe al Transilvaniei, Moldovei şi Ţării Româneşti, sperând astfel în alungarea definitivă a lui Mihai‑vodă, însă amestecul polonilor îl ţinea în cumpănă. Mişcările generalului imperial Basta la graniţa de nord a Transilvaniei arătau limpede că Rudolf al doilea urmărea slăbirea influenţei turceşti deasupra Dunării. Boris Gudunov, ţarul muscalilor, adunase în jurul său oşti mari, formate din gruzini, georgieni şi siberieni. El trimitea soli la Praga şi însemnate daruri la Bucureşti. Ce urmărea oare ţarul din Moscova? Tătarii, atât de supuşi dorinţelor turceşti şi ascultători la războaie, erau ameninţaţi direct de oştile muscalilor.
Aşezat pe un minunat covor ţesut în Anatolia de şase fete ce nu cunoscuseră dragostea, Ibrahim căta îngândurat înaintea sa. Cele două perne aşezate sub el, măiestrit lucrate în piele şi aur, împodobite la colţuri cu pietre scânteietoare, le primise în dar de la domnul Barton, ambasadorul Angliei la Constantinopol. Marele vas de aur in care cărbunii aprinşi mistuiau ierburi frumos mirositoare, era un dar al lui Andrei Báthory. Botforii de mătase cu vârfurile de aur şi tiviturile prinse în mici şi delicate pietre preţioase veneau ca semn de omagiu din nordul Africii. Două covoare la care se lucrase vreme de zece ani erau o mică atenţie de la graniţa persană. Cingătoarea bătută în nestemate, un avans al ducelui de Toscana. Doisprezece cai cu şeile bătute în aur şi argint fuseseră aduşi pe corăbii de la supuşii arabi. Patru dansatoare cu trupu-rile frumoase ca nişte minuni, ce‑şi purtau graţia dansului prin mişcarea suavă a mâinilor, erau darul unui prinţ indian. Colierele de perie veneau ca un semn de supunere, tocmai de la Marea Roşie. Popoarele din jur îşi arătau prietenia sau teama, dovedind prin sutele de daruri scumpe că Imperiul Otoman era încă puternic.
Ibrahim se întoarse din nou la vechile gânduri. Dacă‑i dădea steag de pace lui Mihai‑vodă, întărea puterea acelui mare războinic, ce putea pune în primejdie chiar Constantinopolul. Dacă o parte dintre conducătorii popoarelor creştine s‑ar fi trezit şi i‑ar fi adus oşti lui Mihai, întregul Imperiu Otoman s‑ar fi aflat în mare cumpănă. Din fericire, creştinii nu erau uniţi între ei, cătând interese mici, nevăzându‑le pe cele mari. Vicleanul domn al Ţării Româneşti negociase la Praga poate tocmai în a-ceastă privinţă. Uşile închise ale tratativelor dovedeau planuri însemna-te. E drept că Mihai‑vodă nu mai avea oşti, dar nu avusese nici cu cinci ani în urmă, când scosese ţara de sub turci şi pârjolise Balcanii până aproape de Constantinopol. Oare cu adevărat ghiaurul nu mai avea dinţi să muşte? Greu de crezut. Şi la fel de greu de crezut era faptul că un imperiu atât de puternic nu reuşise ani de‑a rândul să‑l zdrobească pe Mihai‑vodă.
— Să vină ceauşul Mustafa! strigă el.
Un bărbat înalt, uşor deşirat, cu ochii arzători şi ageri, se apropie de covor bătând temenele adânci. Caftanul său lipsit de podoabe ascundea o îmbrăcăminte simplă, de oştean. Vizirii aflaţi la capătul sălii îl priviră cu duşmănie rău ascunsă. Dar Ibrahim îl preţuia mult, ştiindu‑l şiret fără a fi lacom, războinic viteaz fără a fi pripit, înţelept, însă fără aplecare spre moliciunea gândurilor. De multe ori se sfătuise cu el, trecând peste viziri cu bună ştiinţă.
— Cui crezi tu că ar fi bine să‑i dăm steagul? Lui Mihai, sau lui Báthory?
— Strălucitorule! grăi Mustafa cu prudenţa omului chibzuit. Ghiaurii din Ţara Românească au un proverb înţelept care sună astfel: "Între două rele, alege‑l pe cel mai mic!"
— Şi care ar fi după tine cel mai mic?
— Alah e mare! Îşi împreună mâinile ceauşul. Numai Alah poate face asemenea deosebire fără a cerceta. Noi trebuie să căutăm adevărul cu răbdare şi migală. Principele Andrei cere firman de recunoaştere avându‑i în spate pe poloni. Mihai‑vodă parcă doarme ca un dulău bătrân şi viclean în culcuşul lui din Bucureşti. El nu cere nimic. De ce oare e atât de grăbit principele Transilvaniei? De ce oare Mihai nu‑şi părăseşte culcuşul şi nu cere nimic? Fiindcă primul are nevoie de aprobarea noastră pentru a intra în Ţara Românească. Al doilea, adică Mihai, are nevoie de timp. Cine îşi închipuie că domnul Ţării Româneşti şi‑a rupt dinţii prin slobozirea oştilor nu se dovedeşte hărăzit cu multă înţelepciune. Iată că şeitanul din Bucureşti a făcut unele tratative la Praga. Şi‑a trimis acolo cei mai buni oameni ai săi. Viclenii Cae Indru, Costache Caravană, Ducu şi Chirilă au ştiut să câştige bunăvoinţa împăratului şi cred că au menţinut‑o la tratative. Mihai face paşi chibzuiţi, dar siguri. Cel căzut în neputinţă nu se gândeşte la fapte de arme aşa ca el, ci caută a‑şi salva pielea.
— Astea le cunosc şi eu, dar cum ajungem la adevăr? îl întrerupse marele vizir.
— Numai căutând, strălucitorule! Mihai are nevoie de timp, ştiind că acesta lucrează pentru el. Dacă n‑ar fi fost tratativele de la Praga, l‑am fi crezut un domn sfârşit. Afară de cazul în care o fi negociat la Praga plecarea lui din ţară, însă nu‑mi vine a crede. Îţi aminteşti, strălucitorule, că în urmă cu ani, când s‑au dat bătăliile de la Şerpăteşti şi Putinei între valahi şi tătari, noi eram siguri de înfrângerea ghiaurului? Mihai nu avea oşti împotriva a treizeci şi ceva de mii de tătari, fără a mai pune la socoteală cei aproape douăzeci de mii de turci. Într‑o noapte a apărut o armată de tineri valahi îmbrăcaţi toţi ca unul. Armata aceea i‑a spart pe tătari. Când şi unde s‑a format o asemenea armată? Cine ştie dacă acest mare războinic, mai viclean decât vulpea, nu pregăteşte pe undeva astfel de oşteni. Dacă a slobozit oastea mare doar de ochii lumii? Dacă are altă oştire ascunsă pe undeva?
— Îi lipseşte aurul, grăi Ibrahim. Iscoadele noastre ne‑au adus vestea că de doi ani nu s‑au strâns biruri. Mihai e gospodar înţelept. El a înţeles că trebuie să‑i dea poporului răgaz de refacere. În ultimii ani s‑au ridicat în Ţara Românească o seamă de târguri. Satul Ploieşti, prin grija domnului, a devenit un târg însemnat. Târgovişte, Craiova, Buzău, Piteşti şi altele s‑au mărit, iar meşteşugurile lor atrag negustori de pretutindeni. Satele s‑au refăcut frumos cu case bune, iar câmpurile dau rod bogat. Au fost înnoite viile de pe dealuri şi s‑au înmulţit stupii. Cirezile de vite, oile şi porcii s‑au întreit într‑o vreme atât de scurtă. Dacă Mihai va avea pace, şi el ştie lucrul acesta, peste câţiva ani Ţara Românească va întrece în belşug alte ţări. Mihai a prevăzut importanţa negoţului‑şi a dat patente de liberă trecere negustorilor străini. Dar aur nu are câtă vreme nu strânge biruri.
— Strălucitorule! grăi Mustafa îngândurat. Dacă am cerca să‑i vedem ghearele marelui războinic Mihai?
— Cum?
— Ne‑ar trebui o oştire mică. Nu mai numeroasă de şapte‑opt mii de iatagane.
— La ce?
— La o încercare de prădăciuni în Oltenia, atât de dragă domnului Ţării Româneşti. Dacă Mihai mai are ghearele ascuţite, le va scoate din teciâe lor prin vreo oştire ascunsă. Iar dacă nu le mai are, va striga zadarnic după ajutor la suzeranul său Andrei. Insă tare mă bate gmdul că Mihai are o oaste ascunsă pe undeva.
— N‑ar fi rău! aprobă Ibrahim luminându‑se bucuros de asemenea idee. Polonii şi Rudolf al doilea nu vor socoti un act de război atacul cu asemenea oaste mică ce iese la obişnuitele jafuri. Ne ridicăm până la Craiova şi ne retragem grabnic. Azi nu ne convin lupte cu polonii şi împăratul, mai ales că Boris Gudunov e gata să‑i ajute cu oşti mari.
— Dar nu e totul, interveni Mustafa. Mihai‑vodă trebuie să afle din timp că asemenea oaste urcă spre Dunăre, spre a‑şi putea scoate la vedere armata ascunsă, dacă o are.
— De asta să nu te îngrijeşti! zâmbi marele vizir. Mihai totdeauna află din timp orice ameninţare. Asta crezi că ar fi de‑ajuns pentru a‑i afla gândurile?
— Nu! O solie turcească la Bucureşti şi o alta la Alba‑Iulia, îndată după atacul nostru, ne‑ar putea apropia de adevăr. Totdeauna la tratative şi discuţii scapă unele vorbe ce pun în lumină gândurile celui din faţa ta. Abia după aceea vom alege între Mihai şi Andrei. Abia atunci vom şti cui să‑i dăm steag.
— Cine crezi că ar putea face o astfel de solie vicleană?
— Paşa Khidr, strălucitorule! Puţini s‑au folosit, din păcate, de harurile înţelepciunii sale.
"Îl ştiu, gândi Ibrahim. E glumeţ şi viclean. La tratative discută prieteneşte, râde mereu, însă fiecare frază a lui ascunde o capcană. Totuşi cunosc unul mai bun decât el. Acest Mustafa care îl întrece în şiretenie şi înţelepciune. El cumpăneşte cu grijă fiecare lucru. Sau, mai bine, îi trimit pe amândoi. Mustafa şi Khidr vor face treabă la Bucureşti şi Alba‑Iulia. Amândoi se vor completa de minune. Greu va fi pentru ghiauri să ascundă ceva de agerimea acestora. Iar dacă se întâmplă ca legăturile dintre Andrei şi poloni să fie doar zvonuri, îi dau acestuia firman de recunoaştere peste Transilvania, Moldova şi Ţara Românească. Păstrez pentru Mihai vechea prietenie, dar interesele imperiului sunt mai presus de prietenie. Păcat că nu am un general ca el! Mustafa şi Khidr vor pleca la Bucureşti cu câteva daruri din partea noastră pentru Mihai. Măcar prin daruri va înţelege că nu l‑am uitat."
Era în ziua de 24 iulie a anului 1599.

Capitolul 10

La 28 iulie intră prin poarta de sud a Bucureştilor un călăreţ al cărui cal înspumat dovedea grabă mare şi drum lung. Era un bărbat înalt, cu faţa frumoasă, cu buza de jos veşnic adusă înainte parcă a batjocură. Gărzile palatului domnesc îl recunoscură pe vestitul luptător Niţă Praştie şi‑l sloboziră înăuntrul zidurilor fără a‑i mai pune obişnuitele întrebări.
Un ceas mai târziu, pe uliţele Bucureştilor trecu un zvon, ca o răceală, ce aduse multă nelinişte. O oştire turcească urca prin Balcani cu ameninţare asupra Ţării Româneşti. În vreme ce locuitorii Bucureştilor comentau asemenea ştire căzută ca un trăsnet, Mihai‑vodă ţinea sfat de taină în cămara lui de lucru cu puţinii boieri şi prieteni apropiaţi ce putură fi strânşi în grabă mare.
— Sunt cam la şapte‑opt mii de iatagane, zise Niţă Praştie, deschizând Sfatul la porunca domnului. Oaste uşoară, fără tunuri. Cei patru sute de tineri ai mei, ascunşi prin pădurile Balcanilor, vor face unele stricăciuni, însă nu prea mari. Numai oştile greoaie, cu muniţie şi tunuri multe, pot avea necazuri la un astfel de drum.
Auzind asemenea veste, pe feţele căpitanilor, boierilor şi prietenilor lui vodă se aşternu îngrijorarea. Doar cinci dintre ei zâmbeau, iar aceştia erau vodă, Cae Indru, Costache Caravană, Ducu cel Iute şi Chirilă Zece Cuţite.
— Aştept păreri! grăi vodă.
— Păreri, măria‑ta? se miră Aga Leca. Iată că vechiul nostru plan are cusururi dintre cele mai rele. Am crezut că prin slobozirea oştilor noastre, duşmanii se vor pândi între ei dându‑ne nouă răgaz de timp. Atunci mi‑am spus părerea şi mi‑am arătat neîncrederea. Iată că turcii vin peste noi. Bine că‑i avem la Bucureşti pe cei şase mii de oşteni rămaşi din oastea mare. Din păcate, mi‑e teamă că ceilalţi duşmani auzind călcarea turcilor, se vor năpusti degrabă asupra Ţării Româneşti.
— Nici vorbă despre aşa ceva, îl întrerupse Cae Indru. Când au mai atacat turcii doar cu opt mii de oşteni? Niciodată, prieteni.
— Atacă acuma, grăi Aga Leca.
— Nu‑i în firea lor, zâmbi Mihai‑vodă. Ei vin peste noi sau cu gânduri de jaf, sau spre a ne cerceta puterile. Acum turcii se află în tratative cu Praga. Ei nu au destulă putere pentru a se înfrunta cu oştile împăratului şi cu polonii. Dovadă e faptul că prin Balcani se mişcă o oştire măruntă.
— Să dea Dumnezeu! murmură Preda Buzescu. Avem ceva oştire în Bucegi, însă nu pe cât ne‑am dori. Cred că e bine să o scoatem dinaintea turcilor. Cei cinci mii opt sute de tineri, dimpreună cu cei din Bucureşti, adică aproape douăsprezece mii de oameni, îi vor aştepta pe turci la Dunăre. Trebuie să‑i zdrobim atât de iute încât nici să nu se bage de seamă că a fost război. Să‑i tăiem până la unul. Să umplem Constantinopolul de spaimă. E prima oară când numărul nostru îl întrece pe al turcilor.
— Planul nu e rău, Predo! râse domnul ţării. Are totuşi unele cusururi. Încă nu a sosit vremea să scoatem la vedere Armata Bucegilor. E prea timpuriu. Pe aceasta o ţin pentru Transilvania. Iar până în toamnă sper să o ridicăm la peste opt mii de oameni. Pe marele vizir Ibrahim îl cunosc bine. Cândva am fost prieteni. Dar pe vremea aceea el nu era mare‑vizir, eu nu eram domn al Ţării Româneşti. Ibrahim e înţelept. El ne încearcă doar puterile. Aici e cheia. Cum îi răspundem? Ieşim cu oştile dinaintea lor, sau facem ceva harţă, nelăsându‑i a jefui în voie?
— Măria‑ta! se amestecă Indru. Îmi trebuiesc şase sute de călăreţi buni. Niţă Praştie are patru sute la poalele Balcanilor. Ei bine, cu cei şase sute voi trece Dunărea în noaptea asta pe la Cârna Mică şi ne vom strecura neştiuţi pentru a ne împreuna cu ai lui Niţă. Sunt de părere să nu punem stavilă cu alte oşti, dar nici să nu‑i lăsăm pe turci a‑şi face de cap. Apoi, oştirea ce vine spre noi poate de la Daud, sau de undeva de pe aproape, nu se aşteaptă la ameninţări asupra sa dincolo de Dunăre. În astfel de prilejuri paza taberelor e slabă.
— O mie de oameni împotriva a şapte‑opt mii e moarte sigură, grăi banul Manta.
— Nu totdeauna, zâmbi Cae. Domnia‑ta ai făcut cândva minuni împotriva tătarilor cu o oaste la fel de mică.
— Adevărat! se înveseli Manta. Dar dacă nu primeam ajutoare la vreme...
— Planul lui Cae e plin de înţelepciune, grăi vodă. Un atac prin surprindere la vreme de noapte aduce totdeauna foloase mari. Noi i‑am mai bătut astfel pe tătari şi pe turci. Când eşti luat din somn, nu mai hotărăsc nici vitejia nici numărul oştenilor. Iar câtă vreme nu scoatem oaste să‑i înfruntăm puternic, vechiul meu prieten Ibrahim nu va şti despre noi mai multe decât cunoaşte azi.
Cu aceasta Sfatul de taină luă sfârşit. Erau ceasurile cinci după prânz.

*

Puţin înainte de miezul nopţii, pescarii de la Cârna Mică, aşezare pe Dunăre nu departe de Giurgiu, avură trudă multă. Ei folosiră bărcile pentru a scoate din ţară şase sute de tineri călăreţi. Cae, Chirilă, Ducu, Niţă Praştie şi Costache prevegheau buna rânduială a trecerii peste Dunăre. Nici o lumină nu se văzu în noaptea aceea în satul pescăresc sau pe marele fluviu. Nici strigătele obişnuite ale oştenilor nu se auziră în tăcerea adâncă a nopţii. Potecile ştiute de ei şi mai ales de Niţă Praştie, care lucra de peste trei ani pe sub poalele Balcanilor, fură întrebuinţate cu folos. Cei şase sute se mişcau sprinteni prin păpurişul înalt, ocolind ochiurile de apă ce pustiau locurile până departe. Curând ieşiră la margini de păduri, pe sub dealuri, pe creste, ferind cu grijă aşezările omeneşti. Şase sute de tineri plini de curaj ieşiseră din ţară la vreme de noapte avântându‑se prin locurile controlate de turci şi nu se ştia câţi vor mai face drumul îndărăt. Când se lumină de ziuă, Dunărea rămăsese departe în spatele lor. Poposiră peste zi în văgăunile unei păduri ce părea să nu aibă margini. Pâraiele cu apa limpede ca oglinda, iarba voinică şi grăunţele din desagii oştenilor îndestulară caii. Renumitul caş românesc, pâinea fragedă de casă şi vinul din ploştile de lemn, răcit cu apa rece a izvoarelor, potoli foamea tinerilor bărbaţi. Armele celor şase sute de oşteni i‑ar fi mirat pe mulţi cunoscători. Fiecare tânăr purta la şold un topor cu fierul lat, iar la brâu un pistol şi cu cuţit. Acestea şi mai ales topoarele erau vechile arme ale românilor, necruţătoare la atacurile de noapte. Rămaseră toată ziua adânc înfundaţi în hăţişurile pădurii. Cea mai mică greşeală i‑ar fi costat viaţa. În spatele lor şi în oricare parte se aflau aşezări unde turcii dispuneau de garnizoane puternice. Doar neobositul Niţă Praştie, îmbrăcat într‑un caftan ponosit, călare pe un cal costeliv de rasă proastă, cu încălţările rupte, ieşi la drum şi se pierdu curând printre numeroasele dealuri. Turcii puseseră preţ pe viaţa lui o mie de ţechini de aur, dar anii treceau fără ca cineva să‑i poată da de urmă. Îşi avea gazdele lui sigure printre bulgari, sau culcuşuri tainice în munţi. Micile oştiri turceşti, în trecere prin Balcani, suferiseră adesea pagube mari la vreme de noapte. Chiar garnizoanele păţiseră necazuri la muniţii sau la tunuri. Datorită lui Niţă şi oamenilor săi, la pragul Balcanilor domnea o permanentă stare de nesiguranţă. Grupurile mici de oşteni turci care treceau Dunărea la jafuri de vite şi oi, sau veneau cu prăzi din Ungaria şi Serbia, ori cu tributuri şi mucareruri, cădeau adesea sub securile oamenilor lui Niţă. Când turcii făceau căutări mari folosind oaste numeroasă, Niţă îşi trecea oamenii în ţară. Prietenii bulgari îi anunţau primejdia din timp, sau puneau mâinile pe arme gata să‑l sprijine cu vieţile lor. Gazdele lui, de obicei bulgari săraci, cunoşteau preţul denunţului, dar trecuseră trei ani şi nu se găsise un singur bulgar să‑şi fi spurcat sufletul cu o trădare pentru frumoasa avere de o mie de ţechini. Creştinii de sub Dunăre îi scorniseră cântec viteazului român, iar turcii îl porecliseră El Şeitan, adică Diavolul. Multe zvonuri şi legende se ţesuseră în jurul lui. Oamenii le înfrumuseţau şi adăugau la ele tot ce le‑ar fi lipsit. Chiar turcii, mari iubitori de vitejii, înfloreau legende în jurul numelui acestuia. Niţă merita din plin asemenea cinstire. Nici pasărea n‑ar fi putut să treacă spre graniţa Ţării Româneşti fără ştirea lui. Plin de înţelepciune, aşezase pândari pe crestele munţilor, prin strâmtori şi prin văi, iar bulgarii localnici îi adunau ştiri. Multe cirezi de vite şi oi scoase din mâinile turcilor erau împărţite la vreme de noapte printre localnici. Multe luau drumul Ţării Româneşti.
Când se aştemură umbrele serii, veniră în pădure doi tineri bulgari ce călăreau destoinici pe deşelate. Erau oamenii trimişi de Niţă. Conduşi de aceştia, oştenii lăsară drumul spre sud şi apucară către apus. După câteva ceasuri de drum prin locuri grele, necunoscute, departe de drumuri, opriră în coama unui deal împădurit. Niţă le ieşi înainte. Se aflau cu el patru suie de români şi peste o sută de bulgari dornici a ridica topoarele împotriva turcilor. Cele două mici oştiri aşteptau porunci în vreme ce Niţă, Cae, Ducu, Costache şi Chirilă ţineau sfat de taină.
— Turcii au pus tabără de noapte dincolo de lanţul dealurilor, spuse Niţă Praştie. Se află acolo o vâlcea întinsă. Prin mijlocul vâlcelei curge un pârâu cu apă bună pentru oameni şi cai. În jurul vilcelei au pus străji, după obiceiul lor, câte două la o sută de paşi, iar în mijloc au ridicat un cort cu steagul comandantului. Zgomotul din tabără nu s‑a potolit. Focurile la care oştenii îşi pregătesc cina se văd până departe.
— Lăsăm caii aici, zise Cae. Drumul până la tabără îl facem pe jos. Niţă, tu rămâi să aduci oamenii! Eu, Chirilă, Ducu şi Costache plecăm să facem spărtură în zidul străjilor. Dacă se dă alarma în tabără să nu ne porţi de grijă! Întorci oamenii la adăpostul pădurii de peste zi! Ne vedem acolo pentru a hotărî altă încercare.
— E bine să nu atacaţi străjile înainte de miezul nopţii, observă Niţă. Turcii le schimbă totdeauna la ceasul acela.
— Aşa mă gândeam şi eu, interveni Costache. Vom pândi schimbarea străjilor şi abia după un ceas începem să facem spărtura. O sută de oameni să rămână la cai. Ceilalţi e bine să se apropie de vâlcea pentru a nu pierde timp cu aducerea lor. Semnalul nostru va fi un ţipăt de bufniţă.
Tinerii prieteni se mistuiră în umbra copacilor pe direcţia arătată de Praştie. Noaptea era calmă, tihnită. Undeva pe vale, focurile din tabăra turcească mureau treptat.
"Pentru a câta oară greşesc oare comandanţii turci? se întrebă Cae. Trufia lor nemărginită de‑a adus multe necazuri. Numai un comandant lipsit de înţelepciune pune un singur rând de străji în jurul oştirii ce se odihneşte. Un om chibzuit n‑ar fi lăsat vârfurile dealurilor fără pândari. Acest popor de mari viteji suferă pierderi datorită îngâmfării. De sute de ani duşmanii lor au fugit îngroziţi văzându‑le hărnicia pe câmpul de luptă. De sute de ani turcii greşesc nesocotind viclenia altora. Noi i‑am bătut mereu fiindcă le‑am cunoscut slăbiciunile."
Cei patru tineri se aflau pe o spărtură de la muchea de jos a dealului. Pârâul ce tăia valea în două clipocea molcom. Greierii cântau a linişte. Pe buza spărturii, două străji dormeau culcate peste iatagane. Cuţitele lui Chirilă şi Costache le luară din somn, iar împrejur greierii nu‑şi conteniră cântecul.
— Al doilea post de strajă trebuie să fie dincolo de pârâu, şopti Ducu.
Trecură pârâul aţinându‑se în umbra tufelor mici şi se târâră prin iarba fragedă. Nimic nu se clintea în jurul lor. Doar din tabără venea ceva zgomot de vânzoleală a cailor. Alte două străji şedeau pe o ridicătură de pământ în spatele unor tufe. Cae şi Ducu, neîntrecuţi în arta de a se târî fără zgomot, făcură un mic ocol pentru a le cădea în spate. Fiecare mişcare a lor avea încetineala melcilor. Timpul trecea înfiorător de greu pentru Costache şi Chirilă, rămaşi în urmă la adăpost sigur. Noaptea nu era nici luminoasă, nici închisă de nori mulţi. Două umbre se ridicară din iarba înaltă. Două cuţite sclipiră prin aer. Două icnituri slabe arătară singurul zgomot. Nepricepuţii ce nu ştiau să prindă cu palma gura celui lovit şi să se arunce la vreme peste el, curmându‑i zbaterea, întâmpinau totdeauna mari neajunsuri din partea zgomotelor. Dar Cae şi Ducu, buni cunoscători ai acestor taine, lucrară fără greşeală.
Se uniră cu toţii şi porniră mai departe folosind cu grijă ieşiturile, tufele sau iarba. După un ceas de trudă, cercul de străji din jurul taberei căzuse. Apoi se auzi un ţipăt de bufniţă. De pe dealul din apropiere răspunse unul asemănător. Noaptea, trecută mult dincolo de jumătatea ei, îşi astâmpărase zăpuşala. O mie de oşteni înconjurau tabăra târându‑se prin iarbă. Dar, ca de obicei, unde sunt mari aglomerări de oameni, se întâmplă ca unii să nu aibă somn. Acesta era necazul de care se temeau mai mult conducătorii românilor. Al doilea necaz putea să vină din partea cailor ce se dovedesc neliniştiţi simţind primejdia. Îndrăzneţii tineri conduşi de cei cinci comandanţi ajunseră doar la douăzeci‑treizeci de paşi când vânzoleala cailor cunoscu opintire mare, iar strigăte de spaimă sparseră tăcerea nopţii. Comenzi scurte, lipsite de obişnuita fereală îi aruncară pe români asupra taberei. Luaţi din somn, turcii puneau stavilă slabă. Răcnetele de moarta umplură vâlceaua. Cae, Chirilă, Ducu şi Costache ajunseră lingă cortul comandantului în acelaşi timp. Străjile cortului se aflau undeva în învălmăşeală. Mahmud‑paşa, un bărbat voinic ce nu împlinise patruzeci de ani, pe jumătate dezbrăcat, prinsese iataganul. Cuţitul lui Cae aruncat cu meşteşug doar de la cinci paşi îi străpunse braţul. Din culcuşul comandantului, o tânără femeie privea cu groază. Era o bulgăroaică pescuită cu forţa celor puternici.
— Fugi! îi strigă Costache în bulgăreasca lui stâlcită.
Fata nu aşteptă să i se spună de două ori şi porni aproape despuiată, ferindu‑se de grupurile încăierate, până când ajunse pe o coastă împădurită a dealului. Acolo îşi adună puterile zăbovind lângă un copac uriaş, apoi o rupse la fugă şi multă vreme fu urmărită de strigătele de moarte.
În timp ce tânăra fată se pierdea după dealuri, turcii care nu apucară să scape din cercul de fier al atacatorilor simţiră uşurare. Românii se retrăgeau grupaţi strâns, folosind firul pârâului. Despre o urmărire din partea celor din tabăra devastată nici nu putea fi vorba. Turcii nu‑şi reveniseră, iar cei mai lucizi dintre ei nu bănuiau că fuseseră atacaţi doar de o mână de oşteni. Peste un ceas, nouă sute şi ceva de români goneau spre ţară parcă mânaţi de furtună. Caii celor ce lipseau dintre ei alergau alături, fără stăpâni. În tabăra turcească numărătorile se făcură abia la ziuă. Două mii cinci sute de morţi şi răniţi arătau trecerea românilor pe acolo. Mahmud‑paşa călărea între Ducu şi Caravană. Fruntea lui căzută spre piept se ridica rar spre Chirilă, care purta marele steag verde al Imperiului Otoman. Fusese o luptă sau un vis rău?
În ziua de 5 august se întâmplară la Bucureşti două evenimente mari. Locuitorii Capitalei îi primiră în zori cu urale pe cei şase sute de viteji ce spărseseră prin vicleşug oastea duşmană departe de graniţa Ţării Româneşti. Apoi, la puţină vreme după prânz, fură anunţaţi soli ai turcilor. Mihai‑vodă îi trimise în calea lor pe Cae Indru şi Preda Buzescu, dimpreună cu o sută de oşteni. Mustafa şi Khidr, însoţiţi de cincizeci de spahii frumoşi ca zeii pe caii lor harnici, fură salutaţi de gărzile româneşti la o poştă de Capitală. Cae făcu prezentările de rigoare zâmbind curtenitor. Mustafa şi Khidr, ce aflaseră în drumul lor despre marele dezastru în care căzuse oştirea lui Mahmud‑paşa, zâmbiră la fel, ca şi când n‑ar fi ştiut nimic.

*

Domnul Ţării Româneşti primi solii în marea sală a tronului. Curtenii îmbrăcaţi strălucitor se rânduiră frumos pe lângă pereţi făcând un culoar viu. Khidr, mărunţel, rotofei, cu faţa aplecată spre veselie şi oohii râzători, părea un prieten al casei venit în ospeţie. Mişcările lui degajate nu arătau nimic din obişnuita rigiditate a solului unei mari puteri. Mustafa, cu faţa prelungă, blândă, arăta mai degrabă a schivnic depărtat cu firea de patimile omeneşti, decât a sol al Porţii Otomane. Se ploconiră adânc în faţa lui Mihai‑vodă, lucru de mirare la solii turcilor ce‑şi arătau de obicei aroganţa înaintea conducătorilor popoarelor mici.
— Măria‑ta! grăi Khidr într‑o bună românească. Aducem la voi pacea marelui sultan.
— Şi prietenia marelui vizir Ibrahim, îl completă Mustafa.
— Frumoase cuvinte! zâmbi vodă. Dar vă lipseşte întărirea lor. Nu văd la voi marele steag de pace.
— Doamne! râse Khidr. Oare dragostea dintre popoare stă în semnul lucrurilor sau în inimi?
— În inimi, aprobă vodă. Însă cuvintele de dragoste fără dovezi sunt ca păsările fără aripi.
— Adevărat, măria‑ta! se înclină inteligentul Khidr. Vor veni şi aripile cât de curând. Tratativele noastre sper să aducă steagul de pace atât de râvnit la Bucureşti.
— Şi la Constantinopol, completă Mihai‑vodă.
— Fără îndoială, măria‑ta! recunoscu Khidr. Şi Constantinopolul doreşte pacea iar azi, ştiindu‑vă slabi şi neajutoraţi, aruncă el o nadă, mărinimia Porţii Otomane se arată prin solii trimişi la Bucureşti. Iată deci şi unele dovezi de dragoste acum când puterea voastră a scăzut cu totul.
Domnul Ţării Româneşti simţi cursa vicleană ce căuta a afla puterea oştilor sale, astfel că răspunsul chibzuit nu dezvălui nimic dibaciului sol.
— Totdeauna am fost o putere mică faţă de Imperiul Turcesc, zise continuând să zâmbească.
— Dar niciodată atât de slabi ca acum, interveni Mustafa încercând să forţeze răspunsul direct la întrebarea iscusită a lui Khidr.
— Ah! râse vodă. Credeam că‑mi veţi vorbi despre Imperiul Otoman, care trece azi printr‑o perioadă de refacere. Prietenul meu Ibrahim e un bărbat înţelept. El ştie că azi pacea îi aduce numai foloase.
— Şi vouă, completă Khidr, ascunzându‑şi nemulţumirea.
— Adevărat! La vreme de pace se făuresc bunuri.
Cu aceste vorbe ale domnului Ţării Româneşti, ceremonia primirii solilor luă sfârşit. Dar vodă ştia că greutăţile vor începe abia peste un ceas, când vor începe tratativele. Cei doi soli se dovedeau peste măsură de vicleni. Era pentru prima dată când turcii foloseau la Bucureşti viclenia în locul aroganţei. Marele vizir Ibrahim îndruma politica imperiului pe un drum nou şi solid.
Solii împărţiră daruri de seamă. Vodă primi o sabie frumoasă de Toledo cu mânerul bătut în nestemate. Valide, mama sultanului, îi trimitea lui Pătraşcu, tânărul fiu al lui Mihai, o minunată cingătoare cu cataramele de aur, un caftan împodobit cu mărgăritare şi un cal alb căruia nu‑i lipseau gătelile scumpe.
Khidr şi Mustafa, amestecaţi printre curteni, îl căutară pe Cae Indru, curioşi a‑l cunoaşte pe omul a cărui faimă se dovedea mai mare la Constantinopol decât în Bucureşti. Chirilă, Costache, Cae şi Ducu şezură de taină cu ei multă vreme.
În timp ce la Bucureşti masa tratativelor îşi aştepta oaspeţii, Niţă Praştie şi cei patru sute de viteji se împreunară cu alţi o mie de oşteni aduşi de Manta şi se răspândiră în pază pe Dunăre. Dar oastea fostului paşă Mahmud, atât de crunt lovită la vreme de noapte, cobora spre Daud să‑şi refacă puterile. Astfel ameninţarea turcilor căzu cu totul.
În jurul mesei luară loc Indru, Preda Buzescu, Leca, Costache şi Calomfirescu. Domnul Ţării Româneşti nu se arătă acolo, ceea ce‑i descumpăni pe cei doi soli. Prin lipsa lui de la tratative, Mihai‑vodă le arăta limpede că impunea o linie nouă privitoare la nivelul discuţiilor. El era domnul ţării, iar ei doar trimişii sultanului. Niciodată nu se mai întâmplase una ca asta. Conducătorii popoarelor mici şedeau la discuţii chiar cu cei mai mărunţi demnitari ai turcilor, în faţa cărora se aplecau de multe ori cu umilinţă. Să fie oare azi atât de puternic Mihai‑vodă? Sau era doar un act de bravadă vicleană?
— Efendi! deschise discuţiile Mustafa. Andrei Báthory, suzeranul vostru, cere firman de recunoaştere din partea noastră. El se obligă să ne plătească tribut ca stăpân al Transilvaniei, Moldovei şi Ţării Româneşti. Aşa stând lucrurile, el nu‑l mai socoteşte domn al ţării pe Mihai‑vodă.
— Dar asta o face din Alba‑Iulia, nu din Bucureşti, răspunse Preda Buzescu tăios. Vorbele acelui prinţ fluşturatic ar avea greutate dacă ar fi stăpân de fapt peste Ţara Românească.
— Va fi, zâmbi Khidr. Va fi dacă primeşte firman.
— Credeţi atât de mult în puterea acelui firman, efendi Khidr? interveni Cae.
— Credem. El înseamnă încuviinţarea noastră să pornească spre Dunăre şi nu văd cu ce oşti l‑aţi putea opri.
— Cu cele turceşti, râse Cae. Andrei va coborî însoţit de poloni. V‑ar conveni oare o graniţă polonă pe Dunăre? V‑ar conveni oare să ştiţi pe Dunăre o oaste polonă de cincizeci de mii de viteji sub comanda înţeleptului hatman Zamoyski? Cine l‑ar opri pe Zambyski să intre în Balcani?
— Facem scrisori de garanţie, se amestecă Mustafa înciudat.
— Cei puternici n‑au respectat niciodată astfel de scrisori.
— Dar şi noi suntem puternici, zâmbi Khidr.
— Fără îndoială! se amestecă rotofeiul Costache. Însă tare‑mi vine să cred că Porţii Otomane nu i‑ar conveni să şadă veşnic pe picior de război.
— Vecinătatea unui popor mic nu vă ridică necazuri mari, întări Cae.
— Ne‑am gândit şi la asta, zise cu fineţe Mustafa. Ne‑am gândit să vă dăm vouă steagul de pace, dar care ar fi câştigul? Îi puteţi voi opri pe Báthory şi pe Zamoyski să coboare la Dunăre? Îi puteţi voi opri acum când întreaga voastră oştire se ridică doar la şase mii de oameni?
— Atunci, care ar fi calea cea bună? ocoli Indru răspunsul la care se aşteptau cei doi.
— Să‑i dăm firman principelui, forţă nota discuţiilor înţeleptul Mustafa. El şi polonii ne vor da scrisori de garanţie. Acestea fac oricum mai mult decât asigurările voastre că‑i veţi opri din drum.
— Dar n‑am dat nici un fel de asigurări, interveni Costache.
— Cu atât mai rău, se posomori Khidr.
— Rău pentru cine? întrebă Costache candid.
— Păi se înţelege că pentru voi.
— Numai la prima vedere, zâmbi Cae. Poarta Otomană încearcă să vândă pielea ursului din pădure, vorba proverbului românesc. Sunt cinci ani de când turcii nu mai au putere în Ţara Românească. Iar dacă nu au această putere, despre ce discută aici solii acestora? Să înţelegem din vorbele lor ameninţări după ce au rostit dorinţa lor de pace? Efendi, daţi acel firman lui Andrei Báthory!
— Ah! sări Khidr. Domnia‑ta poţi lua asemenea hotărâre?
— Pot. Sunt nepotul domnului Ţării Româneşti, deci primul om al său la masa tratativelor. Dar să nu uitaţi căi Praga şi Viena nu vor privi cu ochi buni pasul vostru. Şi de asemenea să nu uitaţi că Mihai‑vodă, în fruntea celor o sută de mii de oşteni ai lui Rudolf al doilea, poate pârjoli chiar Constantinopolul.
Auzind asemenea vorbe, Mustafa şi Khidr ciuliră urechile. Oare asta să se fi discutat la tratativele de la Praga? Mihai‑vodă în fruntea oştilor împăratului ar fi însemnat un pericol însutit mai mare decât hatmanul Zamoyski. Apoi, polonii nu erau atât de puternici încât să ţină oşti mari la graniţa de pe Dunăre. Şi, de fapt, ar fi fost puţin probabil ca Zamoyski să coboare spre sud. Iar pe unele zvonuri nu se putea pune temei. Cei doi nu regretară că schimbaseră nota discuţiilor, fiindcă aflaseră lucruri însemnate, dar nici nu puteau forţa prea mult, fără a produce o ruptură a tratativelor, neprielnică Porţii Otomane.
— Vorbele noastre nu au pornit ca ameninţări, grăi Khidr cu ton blajin. La tratativele cu voi încercăm să găsim calea cea mai bună atât pentru imperiu cât şi pentru Mihai‑vodă, atât de iubit în faţa marelui vizir. Din păcate, ne aflăm în încurcătură. Curtea din Bucureşti nici nu oferă, nici nu cere.
Erau singurele vorbe de sinceritate ale solului, iar Cae simţi acest lucru.
— Se pare că abia acum intrăm pe făgaşul bun al tratativelor, zâmbi el.
— Spre folosul celor două părţi, observă Mustafa. Ne miră faptul că nu aţi cerut până acuma steagul de pace.
— Pe noi ne miră că nu l‑aţi adus fără să‑l cerem. Acum, Imperiul Otoman nu are de ales şi vom dovedi acest lucru. Sunt cinci ani de când noi nu am mai coborât la sud de Dunăre decât pentru a ne apăra graniţele şi nu le‑am apărat rău. Iată deci că au fost cinci ani de linişte pentru voi. Câtă vreme Mihai‑vodă va fi stăpân în Ţara Românească, pe Dunăre nu se vor aşeza puteri străine.
— Dar azi sunteţi slabi, observă Khidr.
— Şi cine vă opreşte să întăriţi puterea lui vodă? Ar fi destul să ne acordaţi steagul de pace şi cincizeci de mii de ţekini de aur.
Mustafa şi Khidr se priviră uluiţi. Niciodată imperiul nu acordase ajutoare popoarelor mărunte. Niciodată popoarele mici nu îndrăzniseră să ceară. Omul lui Mihai‑vodă poate că nu era în toate minţile.
— La ce v‑ar folosi? întrebă precaut Mustafa.
— La ridicarea de oşti mari, care să pună stavilă unei viitoare mişcări a lui Andrei şi Zamoyski spre Dunăre. Iar noi garantăm cu scrisori să nu atacăm Constantinopolul.
Din nou cei doi ciuliră urechile. Cae nu pomenise nimic despre garantarea Balcanilor. Era limpede că la Praga se discutase eliberarea Balcanilor.
— E rândul vostru să vindeţi pielea ursului din pădure, zâmbi Khidr. Nu uitaţi că sunteţi un popor prea mic pentru a garanta capitala unui imperiu!
— Noi suntem mici, dar duşmanii voştri sunt puternici, spuse evaziv Cae. Oştile lor conduse de Mihai‑vodă ar pune în mare primejdie Poarta Otomană. Iată că voi nu ne‑aţi oferit până acum decât ameninţări, în vreme ce alte popoare ne acordă sprijin de seamă. Dacă nu vă grăbiţi, vom fi în situaţia să nu avem de ales.
— Ne trebuie răgaz de chibzuială, grăi Mustafa. Răspunsul nostru va veni curând.

*

În ziua de 25 august, marele vizir Ibrahim îi primi în palatul său pe Mustafa şi Khidr. Cei doi soli ce negociaseră la Bucureşti şi Alba‑Iulia arătau zdrobiţi de oboseala drumului lung.
— Ai găsit adevărul, Mustafa? întrebă Ibrahim privindu‑l adânc.
— L‑am găsit, strălucitorule! zâmbi aceasta. Truda noastră nu s‑a dovedit zadarnică.
— Înseamnă că ştii cui trebuie să‑i dăm steagul.
— Ştiu, strălucitorule! Lui Mihai‑vodă. Ameninţare polonă nu va fi la Dunăre câtă vreme îl vom sprijini pe domnul Ţării Româneşti. Acum el e disperat. La disperare, ar putea fi un simplu general al împăratului Rudolf. Cu un astfel de general, Rudolf s‑ar încumeta asupra Balcanilor. Să‑l sprijinim pe Mihai acum la vreme de grea cumpănă pentru el, iar din duşman îl vom face prieten. Din păcate, la Bucureşti nu am aflat nimic despre puterea oştilor sale. Oamenii lui vodă s‑au arătat la fel de vicleni ca şi conducătorul. Însă ghearele lui Mihai sunt mai ascuţite decât oricând. Oastea lui Mahmud‑paşa a trecut pe sub topoarele valahilor cu mult înainte de a se apropia de Dunăre. Comandanţii garnizoanelor de sub Dunăre nu cred să fi trecut pe sub nasul lor vreo oaste valahă. Nimeni nu‑şi poate ascunde oştile într‑un astfel de drum lung. Şi totuşi armata lui Mahmud‑paşa a suferit o înfrângere groaznică. Ienicerii lui Mahmud, cu care am stat de vorbă, cred că cei ce i‑au atacat la vreme de noapte nu erau mai puţini decât ei. Cum a putut oare Mihai‑vodă să aducă sub poalele Balcanilor o astfel de armată?
— Mahmud ce spune?
— Mahmud a dispărut dimpreună cu steagul nostru cel verde. Iată dar, strălucitorule, că domnul Ţării Româneşti nu se lasă călcat de oşti chiar acum când pare căzut la pământ.
— Au pomenit valahii ceva despre luptele cu Mahmud?
— Nici‑o vorbă, strălucitorule! În Balcani lumea se minunează şi nu crede să fi fost război. Totuşi două mii cinci sute de morţi şi răniţi stau mărturie.
— Mda! murmură Ibrahim. Asta e tot?
— Nu, strălucitorule! interveni Khidr. Iscoadele noastre din Ţara Românească au auzit unele zvonuri. Se zice că Mihai‑vodă ar pregăti oşti în Munţii Bucegi. Din păcate, nu se poate pătrunde acolo. Cei care au încercat nu s‑au mai întors. Totuşi, alimente şi arme trec mereu pe drumurile către munţi. Şi tot de la iscoade am aflat că Mihai‑vodă are gânduri să ocupe Transilvania cu puterea armelor.
La auzul acelei ştiri, marele vizir sări în picioare uimit. Pe faţă i se citea bucuria, dar şi îndoiala.
"Dacă Mihai‑vodă porneşte spre nord cu puterea oştilor, înseamnă că nu e atât de slab pe cât l‑am crezut, gândi el. Iar de va izbândi în Transilvania, toate temerile noastre asupra lui Zamoyski se spulberă."
Apoi se întoarse către cei doi soli.
— O Transilvanie sub Mihai‑vodă ar fi rău, sau bine?
— Bine, strălucitorule! râse Mustafa. Dacă valahul atacă Transilvania, va fi pace la Dunăre. Iar ofertele lui Rudolf nu vor mai însemna nimic pentru vodă. Cât despre Zamoyski, numai Mihai poate să‑i taie castana. Numai de ar fi adevărat.
— Trimitem alte iscoade în Ţara Românească, hotărî Ibrahim.

*

La 2 septembrie, Mihai‑vodă primi steag de pace din partea Imperiului Otoman. Şi lucru nemaiauzit, un ajutor de zece mii de ţekini. În scrisoarea lui Ibrahim se făceau aluzii de încurajare pentru ocuparea Transilvaniei şi asigurări că Ţara Românească nu va suferi atacuri din partea tătarilor câtă vreme va lipsi vodă din Bucureşti.
Începutul de toamnă se arăta frumos. Primii negustori turci intrară în Câmpia Bărăganului să cumpere grâne, vite, oi, miere şi lână. Fusese un an bun. Carele încărcate cu vârf se mişcau spre Dunăre ca nişte raţe sătule. Perioada jafului fusese înlocuită cu cea a negoţului. Satele frumoase, ridicate peste cele pustiite cândva, străluceau printre flori şi livezi. Gospodarii ospitalieri îi cinsteau pe negustorii aflaţi în trecere. Se apropia perioada tulburelului şi a nunţilor. A pomenilor şi parastaselor uitate peste an. A serilor de clacă. Prilej de vânzoleală a tinerilor, sau de taclale a celor vârstnici. Erau atâtea prilejuri de petrecere la români încât gospodarii, ce‑şi îndreptau speranţele asupra vinului până către postul Paştilor, se luau cu mâinile de păr înainte de Bobotează. Apoi, căindu‑se de nesocotinţă, porneau după vinuri spre nord, către podgoriile mari.

Capitolul 11

La 5 octombrie Bucureştii se afla în mare fierbere. Curtenii lui Mihai‑vodă anunţaseră cu două săptămâni înainte marele bal din palatul domnesc. Rădvane frumoase purtate de cai focoşi treceau fără întrerupere prin faţa străjilor zâmbitoare. Căldura de la începutul lui octombrie nu mira pe nimeni în Câmpia Bărăganului. Ea ţinea de obicei până către sfârşitul lunii. Încă nu căzuse bruma, iar gospodarii Capitalei puneau la murat gogoşari, gogonele cât pumnul, fragede ca sânul fetelor, castraveţi mici, spinoşi la capete, varză, a cărei zeamă căpăta în postul Crăciunului tărie de vin, ardei umpluţi cu varză ce se dovedeau peste iarnă mai buni ca ambrozia, sau ascundeau în fân vestitele noastre mere roşioare ori creţeşti, care ţineau până prin martie. În poduri se aşezau ciorchini de struguri ceruiţi la capete, prune şi mere uscate aduse de pe la dealuri. În cămări sau pe policioare, gutui mari cât căpăţâna de varză roşie, al căror miros te ducea cu gândul spre dulce binecuvântare.
Lumânările multe prin sălile palatului domnesc, făcliile aşezate prin colţuri de curte aduceau în seara aceea o atmosferă de sărbătoare. Mihai‑vodă lepădase straiele din catifea, pentru minunatul port românesc de la Jiu. Cămaşa, frumos lucrată în arnici negru pe la poale şi pe la pumnaşi, era un dar al mamei sale Tudora. Zeghea şi iţarii, o frumoasă atenţie a soţiei. Opincile din piele de porc, meşterite de dibaciul Ducu, un semn de prietenie.
Invitaţiile numeroase trecuseră chiar în Transilvania; de unde coborâseră în goană mare frumoase trăsuri înconjurate de tineri călăreţi. Din rădvanele trase cu măiestrie la scară coborau jupâniţe îmbrăcate în mătăsuri scumpe, cu bijuterii ce luau privirile, sau în dragul port românesc ale cărui lucrături de mână întreceau strălucirea mătăsurilor. Munteni falnici, spătoşi, se încrucişau cu olteni îndrăzneţi şi iuţi de la Jiu şi Olt. Bucureşteni aplecaţi spre eleganţa modei Apusului se întreţineau cu tineri focoşi de prin părţile Vrancei şi Buzăului. Curteni bătrâni în intrigi şi cuvinte cu tâlc, făceau ochii mari de sinceră uimire în faţa atâtor frumuseţi adunate acolo. Crai înrăiţi în sfântă şi omenească desfrânare nu se puteau hotărî unde să‑şi arunce năzile. Viteji luptători de la Şerpăteşti, Putinei, Hârşova, Giurgiu, Rusciuk, Silistra sau Călugăreni, se simţeau pierduţi între sutele de fete, una mai frumoasă ca alta, care‑i priveau doar în treacăt cu sfiiciunea de veacuri a sexului slab, însă cu precizia unui cântar fără sminteală. Mari boieri aplecaţi spre demnitate şi dulce trufie îşi uitaseră aerele undeva pe la uşi, amintindu‑şi cu regret că nu mai sunt tineri. Unchiaşi uitaţi de păcatele lumeşti se înviorau din senin, se lepădau de junghiurile trecătoare, dornici a se prinde la dans. Bărbaţi credincioşi, chibzuiţi la purtare, se fofilau de lângă neveste parcă înţepaţi de streche, dornici să privească măcar o clipă în decolteurile ademenitoare. Preoţi adânciţi în pioase gânduri sfinte se înfiorau cu privirile lacome, promiţându‑şi a‑şi spăla păcatele gândului cu lungi rugăciuni. Jupânese trecute de anii ispitelor se îmbujorau privindu‑i pe tineri.
Hangiul Cristache Mutu, a cărui guşă se legăna ca o tobă umplută, fusese tocmit pentru o noapte a priveghea buna rânduială a bucatelor şi vestitelor vinuri româneşti. Apucat de obişnuita lui limbariţă, lăudă fiecare soi în parte cu atâta dulce convingere, încât nici invitaţii aplecaţi spre cele cucernice, sau spre crunte şi vechi vătămături ale pântecului, nu se opriră la mâncărurile uşoare sau la prima cană cu vin.
Cei mai de seamă boieri ai Ţării Româneşti se întâlniră acolo cu ceva cărturari români din Transilvania, cu nobili unguri ca bătrâna contesă de Szatmári, contele Francisc Teke şi tânăra contesă Alberta Teke, cu sârbi şi bulgari şi chiar cu dregători turci trecători prin ţară. Nu lipsiră de la bal câţiva invitaţi mai aparte, ce nu erau obişnuiţi ai casei domneşti, cum era cazul Didinei Tufănel, sau al marilor negustori Isaia şi Calapăr.
Vestiţii viorişti şi ţambalagii Cotae, Guşă Dulce, Zamfir, Buzău, dimpreună cu marele gurist Dodu şi alţi ortaci la fel de buni, însă mai puţin cunoscuţi, porniră încuviinţarea să‑şi strunească cele unelte de cântat. Sârba de la Breaza deschise balul. Vodă se prinse în joc, spre bucuria invitaţilor. Chirilă Zece Cuţite prinse umerii Albertei, iar tânăra îi şopti cu spaimă:
— Dar nu cunosc dansul acesta.
— Îl înveţi, zâmbi Chirilă. Melodiile dansurilor româneşti sunt atât de sprintene şi tactul atât de îmbietor încât picioarele şi corpul se supun fără greşeală.
Ieremia Băicoianu intră alături de Didina. Îmbrăcată cu lucruri de împrumut, unele prea largi, altele prea strimte, fata încerca un sentiment de adâncă umilinţă, dar când văzu faţa radioasă a clucerului, când îi citi în lumina ochilor, se prinse în joc şi uită de starea sa jalnică.
— Cine sunt acei tineri frumoşi? întrebă contesa de Szatmári, întorcându‑se către Cae Indru.
— Care, doamnă? Aici sunt atâtea perechi frumoase...
— Bărbatul înalt şi bruneta aceea focoasă.
— Da, da, acum îi văd. Tânărul domn e clucerul Ieremia Băicoianu, fiul marelui boier Vintilă.
— Şi fata?
— E fiica unui lingurar.
— Fiica unui ce?
— A unuia care face linguri. Mihai‑vodă le va fi naş.
— Ei, la dracu! Ştii că boierii valahi sunt isteţi? Ei se pricep a‑şi primeni sângele.
Tinerii de prin părţile Buzăului porniră Sârba Popilor. Cei aflaţi pe margini îi însoţiră cu tactul palmelor. Apoi intrară gorjenii cu vestitul Căluş românesc, atât de drag lui vodă. Făloşi ca împăraţii, iuţi ca scânteile, aprigi ca în luptă, mari în chiote ca nişte scăpaţi, tinerii olteni amuţiră asistenţa. Sub picioarele lor sprintene, tari ca fierul, sub bâtele lor din lemn de corn, dalele de marmură ale palatului domnesc păreau gata a se desface în mii de bucăţi.
Bătrâna contesă de Szatmári încremenise. Niciodată nu văzuse un dans atât de grăitor, de energic, de sprinten. Dansatorii păreau un singur trup. Trupul ritmului.
— Jesus Maria! murmură când se sfârşi dansul. Dragă domnule Teke, ştii ce‑mi trece prin minte? Cred că dansurile arată vigoarea unui popor. Văzând Căluşul, mă dumiresc abia acuma cum a fost cu putinţă ca şaptesprezece mii de valahi să învingă la Călugăreni o sută optzeci de mii de turci.
Pierduţi pe aleile imensului parc de castani, Ieremia şi Didina păşeau sfioşi unul lângă altul. Se cunoscuseră cu câteva luni în urmă în piaţă la Zece Mese. Văzând‑o atât de fermecătoare în hainele ei ponosite, clucerul, mai curajos decât acum, încercase a‑i fura un sărut. Palma fetei căzuse atât de grea încât Ieremia Băicoianu, cel ce luptase la Călugăreni ca un leu, cel căruia sângele duşmanilor sau al său îi acoperea rănile multe, cel ce se aruncase după un steag turcesc înfruntând moartea, o privise uluit. Acum păşeau unul lângă altul şi nu ştiau ce să‑şi spună. Îşi făuriseră atâtea planuri ale vorbelor, dar toate păreau acum nelalocul lor. Se mai întâlniseră de două ori şi de fiecare dată doar ochii lor vorbiseră.
Didina Tufănel, tânăra de a cărei gură se temea o mahala întreagă, tânăra care îi rupsese cândva o ureche jupânului Panaiotis, negustorul de covoare din Uliţa Mare ce se legase de ea cu gânduri păcătoase, călca temătoare şi sfioasă lângă frumosul clucer. La cea de a doua întâlnire, Ieremia îi pomenise ceva despre căsătorie, dar atât de încurcat. Încât numai inima ei pricepuse. Acum Ieremia îşi propusese a fi mai curajos, însă amâna cuvintele, gândindu‑se că‑i va vorbi despre dragostea lor la prima răspântie a parcului. Însă răspântiile treceau una după alta. Ajunseră lângă zidul împrejmuitor. Apoi o luară îndărăt, iar tânărul observă cu spaimă că se apropie marginea parcului dinspre curte. Dacă ea ar fi fost fiică de boier, lucrurile ar fi decurs destul de simplu, dar cum ea se arăta mândră în sărăcia ei, se temea să nu o supere din te miri ce greşeală. Îi prinse mâna. Degetele ei tremurară uşor ea aripile puiului de vrabie căzut din cuib.
— Nu ne potrivim, spuse ea strângându‑i mâna cu toate puterile. Domnia‑ta eşti boier. Noi suntem atât de săraci încât abia am găsit cu împrumut straiele de pe mine. E drept că am învăţat să scriu şi să citesc. Pentru asta i‑am slujit părintelui Gherasim un an întreg. Insă ca jupâniţele nu ştiu să mă port. Iar ţiitoare... să nu‑ţi închipui că... Apoi nici nu ştiu dacă te plac... chiar dacă puţin...
Ieremia zâmbi în întuneric. Strânsoarea degetelor şi chiar prezenţa ei acolo îi contrazicea vorbele. Un gând viclean îi veni în minte.
— Atunci, spuse el cu prefăcut oftat, nu mai am nici‑o speranţă. Te‑aş ruga însă frumos şi cu multă umilinţă să mă laşi a‑ţi săruta ochii în semn de rămas bun.
Degetele ei slăbiră strânsoarea brusc. Inima parcă încetase a bate şi o cuprinse un fior de frig. Ieremia se aplecă spre ea, dar nu‑i căută ochii, ci gura. Buzele ei aşteptară tremurând, ca ale copiilor gata să plângă. Apoi, timpul încremeni pentru ei. Braţele ei se înălţară spre gât cu timide opriri. Ale lui, sprintene, pline de nerăbdare şi putere, îi cuprinseră mijlocul. Şoaptele dintre sărutări împliniră frazele lungi ce nu‑şi mai aveau cătare.
— Mergem chiar acum la vodă! hotărî el. M‑am rugat de el să ne fie naş.
Ea aprobă printr‑un semn de supunere.
Tufănel‑tatăl, îmbufnat peste măsură că nu primise invitaţie la balul din palatul domnesc şi bucuros peste măsură că scăpase de un asemenea chin ce l‑ar fi băgat în mormânt înainte de a păşi prin poarta palatului unde se aflau toate mărimile ţării, se cinstea cu nişte secărică adusă de cumătrul Zavaidoc. Acesta întrecuse măsura băuturii şi‑i tot spunea ceva la ureche, dar bătrânul Tufănel nu înţelegea o iotă, fiind ocupat cu gândurile sale.
"Dacă Ieremia vine să mi‑o ceară pe Didina... adică nu... alde tat‑su... că el e mai... şi eu doar la început îi zic: «Cuscre, n‑o dau. N‑o dau că... N‑o dau că n‑am eu chef.» Asta e! Să dea boala dacă nu‑i zic taman aşa! Ce dacă e boier mare? Să ştie şi boierii."
— Ia mai taci dracului, bă Zavaidoc! Să ştie şi boierii că noi ăştia oropsiţii avem şi noi asta... cum dracu‑i zice? La urmă, când cădem la învoială... adică nu. Să mă pupe ei întâi.
— Ce naiba bombăni acolo? se interesă doamna Tufănel, trezită din gândurile ei ce umblau pe la curtea domnească.
— E, te, tee! Pă toate vrei să le ştii, o repezi bătrânul, Dacă vin cuscrii...
— Totul e să pui o vorbă bună pe lângă boier, stărui Zavaidoc. Dacă vrea el, mă poate băga la curăţenia oraşului. Îi zici?
— Ce să‑i zic?
— De măturoi...
— Care măturoi? se încruntă Tufănel.
— Cum care măturoi? grăi mânios Zavaidoc. Nici n‑ai ajunseră între boieri şi o faci pă al dracu. Că numa boierii, când le ceri, n‑aude nimic. E surzi şi tace.
În vreme ce dansurile româneşti ridicau parcă palatul în slăvi, în vreme ce tinerii invitaţi începură a se privi cu mai puţină sfială, iar jupmesele şi bătrânii boieri chibzuiau la viitoare şi apropiate nunţi ale fiilor şi jupâniţelor, vodă părăsi marea sală a balului. O seamă de bărbaţi schimbară între ei semne tainice, apoi se mistuiră spre cămara de lucru a domnului Ţării Româneşti. Ochii lui Mihai‑vodă străluceau ciudat. Vechea lui încruntare se schimbase într‑un zâmbet frumos.
— Iată, prieteni, zise privindu‑şi boierii pe rând, asemenea bucurie n‑am mai avut de mulţi ani. Deschidem Sfat de taină fără să ne ameninţe vreo primejdie. Ce am hotărât împreună acum câteva luni s‑a dovedit înţelepciune. Ne‑am păcălit duşmanii slobozind oştile şi arătându‑ne slabi. Am căpătat la tratativele cu Casa de Austria aprobarea să luăm prin forţa armelor vechiul pământ românesc al Transilvaniei. Dibăcia solilor noştri ne‑a adus marele steag de pace al Porţii Otomane, şi încurajarea marelui vizir Ibrahim, în vederea intrării noastre peste Carpaţi. Ne‑am refăcut pe ascuns puterile armate, lăsând să se înţeleagă că suntem slabi. Avem azi 8400 de oşteni în Munţii Bucegi. Frumoşii noştri oşteni îmbrăcaţi unul ca altul în roşu au învăţat a mânui sabia, pistolul sau cuţitul la şcoala celor mai vestiţi luptători ai neamului, Cae, Chirilă, Ducu, Preda Buzescu, Costache, Băicoianu şi Calomfirescu, la care se adaugă părintele Grasa. Armata Bucegilor înzestrată cu frumoşi cai de rasă, lipsită de zale şi fierăraie fără rost, e cea mai sprintenă din partea de răsărit a Europei. Ea va hotărî victoria noastră în Transilvania. Udrea, Preda şi Radu Buzescu, aceşti neobosiţi luptători ai neamului, au ridicat din îndemnul nostru oştile Mehedinţilor şi Jiului. Numărul tinerilor oşteni din cele două tabere se ridică la 11.000. Avem azi destulă oştire să intrăm în Balcani până la Constantinopol. Dar Balcanii nu sunt ai noştri. În Balcani nu‑i pământ românesc, chiar dacă popoarele de acolo ne doresc. Noi de pământul neamului românesc ne îngrijim azi. Prin unirea românilor din Transilvania cu Ţara Românească, făurim o dorinţă a poporului nostru, veche de sute de ani şi ajungem o naţiune puternică. Iar de acolo până la cucerirea Moldovei va fi un pas. Dar să nu vorbim azi despre Moldova. Numai timpul va vorbi. Acum a venit ceasul în care vă poruncesc şi vă rog să porniţi cu mine spre Transilvania. Către sfârşitul lunii vom da bătălie cu Andrei Báthory, acel prinţ, acel cardinal, ce nu are alte scopuri decât de fală şi se vrea conducător al popoarelor până la Dunăre. Nu va fi uşor să câştigăm această bătălie. Mulţi dintre noi poate nu vor mai ajunge să vadă victoria noastră. Spun victorie, fiindcă noi nu ne putem îngădui să pierdem o singură luptă. Azi, câştigarea unei bătălii nu se mai face numai pe câmpul de luptă. E un slab general cel care crede altfel. Ea se pregăteşte cu migală chiar înainte de pornirea oştilor. De vom face greşeli, în loc să cucerim Transilvania, Ţara Românească va intra în cruntă robie. Nici oştenii nu trebuie să ştie încotro ne îndreptăm, ci să se dumirească la fiecare pas. Iscoadele principelui, ale turcilor, în care nu am încredere, ale moldovenilor şi polonilor stau la pândă. De vom uni Transilvania cu Ţara Românească, chiar dacă vieţile noastre vor sta în grea cumpănă, urmaşii vor fi mândri de noi şi ne vor pomeni cu dragoste. Acum, aştept părerile voastre.
— Măria‑ta! grăi Aga Leca. Suntem destul de puternici pentru a nu ne mai feri de nimeni. Avem douăzeci şi şase de mii de oşteni înarmaţi până‑n dinţi. Vom alerga spre Transilvania atât de iute, încât se va cutremura lumea în drumul nostru. Atâtea înjosiri am adunat de la Andrei Báthory, că m‑ar unge pe inimă dacă i‑am porunci să părăsească principatul.
— O vom face, râse Costache Caravană, însă nu acum.
— Aşa e, Leca! încuviinţă domnul. Omul înţelept ştie să rabde până când îi vine lui bine. Îi vom da asemenea poruncă, să ne astîmpărăm inimile, dar nu azi. Mâine îi trimitem scrisoare lui Báthory şi‑l înştiinţăm că oştile noastre puţine se pregătesc a coborî în Balcani şi aşteptăm cu multă supunere aprobarea sa. Lovitura noastră de căpetenie va fi surpriza. Când vom fi văzuţi în Transilvania, va fi prea târziu să se mai ridice oşti mari împotriva noastră. E drept că Andrei are sub arme treizeci şi trei de mii de oşteni. Că oastea ce o ducem peste el cuprinde doar douăzeci de mii, dar Ion Cristu ce se ascunde în castelul din Obreja sub numele de conte Hans Beckembauer, a tratat în secret cu secuii şi cu saşii de acolo. O mie de saşi sunt gata să ni se alăture. Şase mii de secui aşteaptă semnul nostru. La aceştia se vor adăuga patru mii de iobagi români cam slab înarmaţi, ce‑i drept, însă de mare trebuinţă. Iată deci că vom fi mai puţini doar cu două mii. Dacă Andrei află din vreme gândurile noastre, are timp a‑şi dubla numărul oştenilor. Vedeţi dar de ce e nevoie de surpriză. Am putea întrece numărul lor, adăugându‑i pe cei şase mii de tineri rămaşi sub arme din oastea mare. Chibzuiala ne opreşte de la asemenea greşeală. Armata aceasta de şase mii va rămâne în Bucureşti sub comanda vornicului Dumitru. O călcare din partea turcilor, tătarilor sau moldovenilor, în lipsa noastră, nu trebuie să găsească Ţara Românească lipsită de apărare. Udreo! se întoarse domnul spre aprigul războinic.
— Poruncă, măria‑ta!
— Pleci în zori să iei comanda armatei Mehedinţilor! Radule!
— Poruncă, măria‑ta! se înclină tânărul cărturar din familia Buzeştilor.
— Pleci în zori să iei comanda armatei Jiului! Ridicaţi cele două armate prin munţii Olteniei, până aproape de graniţa principatului! Aşteptaţi ascunşi în păduri! La 21 octombrie veţi primi ştafete cu alte porunci. Leca!
— Poruncă, doamne!
— Baba Novac!
— Aici, măria‑ta!
— Porniţi în zori şi puneţi pe picior de plecare Armata Bucegilor! Totul să fie gata la semnul meu! Predo!
— Poruncă, măria‑ta!
— Pleci în zori la Alba‑Iulia şi‑i ceri cu multă supunere lui Andrei să aprobe intrarea noastră în Balcani!
— De ce nu pornim chiar acum? întrebă înfierbântat de entuziasm tânărul Calomfirescu.
În locul lui vodă răspunse Cae Indru:
— Fiindcă turcii îşi risipesc oştile în vederea iernatului, cu cinci‑şase zile înainte de Sfântul Dumitru.
— Aşa e! aprobă vodă bine dispus. Nimic nu trebuie să ne scape din vedere. E ceasul cel mai mare din viaţa poporului român.
O oră mai târziu, domnul Ţării Româneşti reveni în sala balului şi nimeni dintre invitaţi nu bănui că la doi paşi de jocuri şi cântece se hotărâse viitorul neamului.
Clucerul Ieremia Băicoianu, uşor îmbujorat, veni în faţa lui vodă ţinând‑o de mână pe tânăra lui iubită.
— Măria‑ta! grăi el şovăielnic. Aceasta e fata despre care am avut îndrăzneala a vă pomeni.
Domnul făcu ochii mari a sinceră şi neascunsă uimire. Auzise că ar fi frumoasă, dar tânăra din faţa lui întrecea toate închipuirile. Înaltă şi mlădie, aplecată mai mult spre clasicele forme lungi, eu tenul mat şi limpede ca apa de izvor, cu ochii albaştri adânci, cu buzele fragede ca ale copiilor alăptaţi, cu ţinuta mândră ca a unei prinţese, Didina tulbură privirile celor ce asistau la prezentarea ei.
— Ia te uită! grăi vodă zâmbind. Clucerul a ştiut să‑şi aleagă mireasa. Ce spui, fină?
— Doamne! se aplecă ea cu graţie înnăscută. Alegerea am făcut‑o amândoi.
— Aşa, aşa! râse domnul. Oricât ar fi de frumos şi de boier tânărul Băicoianu, fetele noastre nu‑i cad în braţe ca oile. Cel puţin aşa am înţeles din răspunsul tău şi mă bucură această mândrie. Am hotărât să vă fiu naş, dar după răspunsul de adineauri, te pomeneşti că nu mă vrei. Şi n‑ar fi mirare. De fapt, mirii trebuie să‑şi aleagă naşul.
— Măria‑ta! răspunse cu îndrăzneală tânăra fecioară. Aşa e de obicei, dar în cazul de faţă, numai domnul ţării are dreptul să hotărască.
— Măi să fie! se minună Mihai‑vodă de isteţimea ei. Pari o curteană înnăscută. Haide, sărută dreapta naşului şi să fie într‑un ceas bun!
"Dumnezeule! gândi bătrânul boier Băicoianu, tatăl clucerului. Nărodul de fi‑miu ştie să aleagă. Rar am văzut atâta graţie şi frumuseţe la un loc. Îmbrăcată cum trebuie, va arăta ca o regină a jupâniţelor noastre."
— Te bucură gândul bogăţiei viitoare? o întrebă vodă cu vicleană vorbă.
— Nu, măria‑ta! Mă nelinişteşte. Fericirea nu stă în cumpăna averii.
— Adevărat! răspunse vodă. Dar o completează.
— Uneori, zâmbi fata arătându‑şi dinţii minunaţi, bogăţie de preţ a tinerilor din familia Tufănel. În vară, tatăl meu s‑a întors de la Sulina cu opt galbeni. Vă închipuiţi, măria‑ta, că în casa noastră galbenii se întâmplă ca merele în plop. Din ziua în care s‑a întors cu galbenii, n‑a mai avut linişte. Noaptea, proptea uşa cu pari groşi. Altădată o lăsam descuiată. Dormea numai cu toporul, cuţitul, sapa, sabia, şi două toroipane de lemn aşezate lângă el. În fiecare zi le găsea altă ascunzătoare. Toată spoitura casei era numai o săpătură. Într‑o noapte s‑a sculat numai broboane. Uitase unde îi pitise. În schimb, nea Ciripoi, care venise tot cu opt galbeni, s‑a îmbătat într‑o seară şi s‑a întors acasă fără ei. Ori i‑a pierdut, ori l‑a uşurat careva. De două luni boleşte nea Ciripoi şi vorbeşte în dodii.

Nu mică fu surpriza părintelui Grasa, când se pomeni cu fălcosul alături. Măsuţa de răchită a părintelui, cărată de slujitori sub castanii de la marginea parcului domnesc, arăta aplecare spre cumpătarea sfântă. O singură cană cu tămâios se odihnea cuminte pe blatul ei. Dar păcatele lumii nu stau niciodată la vedere, ci ascunse cu grijă. Sub masa atât de paşnică în cumpătarea ei, se deschidea drumul către iad, măturat frumos şi ademenitor. Două găleţi cu năbădăiosul lichid, cărate din îndemnul păcatului de mâinile lui Cristache Mutu, abia îşi trăgeau sufletul. Una plină ochi, cealaltă într‑o stare de plâns, fiindcă se golise aproape de tot. Paşnica ulcică lucrase temeinic asupra ei dovedind proverbul atât de cunoscut că: "Buturuga mică răstoarnă carul mare". Părintele Grasa, mai înţelept după fiecare cană, cugeta adânc asupra unei teze biblice.
— Scuzaţi, domnule! se aplecă fălcosul încercând să dea mai multă putere picioarelor ce se porniseră a nu se mai supune corpului. Sunt trei ceasuri de când vă caut cu gura însetată de plăcerile păcatului şi inima gata a primi vorbele voastre înţelepte. Sunt trei ceasuri de când marele meu suflet păcătos tânjeşte după adâncimea cugetărilor voastre. Vă mai amintiţi despre minunata noapte petrecută cu domnia‑voastră la Privighetoarea de aur? Despre minunata noapte când mi‑aţi vorbit despre marea greşeală biblică în privinţa minunii de pe munte?
Părintele Grasa clipi des pentru a‑şi limpezi vederile. Apoi grăi cu siguranţa cam şubrezită de munca aspră a golitului găleţii:
— A, fălcosul? Dumneata eşti fălcosul care...
— Chiar aşa, domnule! Am fălcile mari. Aceasta e o trăsătură caracteristică familiei noastre. Nu‑mi amintesc să fi fost în stirpea noastră un singur bărbat lipsit de asemenea haruri. Despre femei nu mai spun. Au fost cazuri când femeile ne‑au întrecut în mărimea şi puterea fălcilor.
— Nu înţeleg, rosti cu seninătate Grasa.
— Aveţi răbdare, domnule! Care au fost virtuţile cele mai de seamă ale stirpei voastre?
Iezuitul răspunse fără a se gândi mult:
— Cumpătarea, femeile, vinul şi puterea pumnului.
— Creştineşti virtuţi, grăi fălcosul. Ei bine, la noi virtutea cea mai de seamă a fost grija pentru mâncare. De sute de ani stirpea noastră aleargă după ea ca apucată. Rar s‑a întâmplat ca femeile şi bărbaţii noştri să facă mofturi sau alegere la bucate. Când eram prunc, îmi amintesc bine că ieşeam dimineaţa cu seniorul casei, adică ilustrul nostru părinte, cu doamna, mama noastră, şi cu cei şaptesprezece fraţi de sânge. Totdeauna foamea se arată mai cumplită seara decât dimineaţa. Ieşeam deci în uliţă cu seniorii în frunte, iar acolo unde neghiobii nu găseau nimic bun de mestecat, noi aflam totdeauna. Tot ce nu era bine prins în piatră sau în zid trecea printre fălcile noastre. Iarbă, oase, petice, coji, adică ce nu era fier sau piatră, încăpea fărâ urmă între fălcile noastre. Iar dintre noi, Delphinul familiei, ce se nimerise o lady încă de la vârsta de trei ani, se arăta cea mai sprintenă. Dacă nimeream într‑un lan de grâu, lăcustele păleau de ruşine în faţa stirpei noastre. Iată, domnule, de ce la noi fălcile au căpătat asemenea proeminenţe. Când am împlinit vârsta de cincisprezece ani, seniorul casei mi‑a poruncit să plec în lume pentru a mări fala neamului meu. Nu mi‑a dat nici arme, nici poveţe. Eram născut cu fălcile mari. Întâi am fost argat la un boier de prin partea locului. Făcând el nesocotinţa de a mă lăsa singur un ceas în cămară, m‑am apucat creştineşte de ce era acolo şi, spre mândria stirpei, în binecuvântatul ceas am lăsat numai pereţii şi rafturile. Am ajuns până la Viena, unde am fost slujitorul unui cavaler ce nu arăta prea însărit. Nu i‑am ronţăit calul dintr‑o aplecare creştinească spre milă, mulţumindu‑mă doar cu hamurile de piele. La vârsta majoratului m‑am aciuat pe lângă un călugăr mai obidit decât mine. El mi‑a deschis ochii spre cugetări înalte. El mi‑a arătat versetul din Biblie unde scrie negru pe alb că păsările cerului nici nu ară nici nu seamănă, dar se îndestulează fiindcă le poartă cineva de grijă. "Cu atât mai vârtos, îmi spunea el, oamenii trebuie să creadă că cineva le poartă de grijă."
Sunt douăzeci de ani, domnule, de când meditez asupra versetului şi caut a vedea unde a greşit stirpea noastră. Fiindcă numai o greşeală ne‑a abătut de la asemenea haruri.
— Nimicnicii! Nimicnicii! Toate sunt nimicnicii! grăi cu semeaţă voce părintele Grasa. În viaţa viitoare stă puterea noastră.
— Se poate, domnule, răspunse fălcosul. Şi călugărul mi‑a pomenit acest lucru. Spunea că cei oropsiţi se vor bucura în viaţa viitoare de toate bunurile lumii. Îl cred, însă mi‑e groază de un lucru.
— Care e acel lucru? se întinse Grasa peste paşnica masă.
— Mă gândesc, domnule, că stirpea mea din totală neştiinţă s‑ar abate şi pe lumea cealaltă de la unele precepte subtile, iar pacostea ar rămâne în vecii‑vecilor peste noi.
— Da, nu‑i exclus, răspunse iezuitul. Voi medita, domnule, asupra acestei chestiuni.
— Vă mulţumesc, domnule! De la ultima noastră discuţie, m‑am tot gindit la minunea de pe munte, unde vorbitorii, cu trei peşti şi cinci pâini, sau invers, au săturat cinci mii de ascultători. De fapt, m‑am gândit şi înainte la asta. Socot că începutul a fost bun. Din păcate, în ultimii douăzeci de ani am ascultat multe predici, însă nu s‑a mai repetat minunea cu mâncarea, chiar dacă în vorbele predicatorilor au existat unele promisiuni pentru un asemenea viitor.
Contele Francisc Teke, tânăra contesă Alberta Teke şi Chirilă şedeau retraşi lângă o fereastră a imensei încăperi.
— Cererea domniei‑tale mă onorează, grăi contele privindu‑l pe Chirilă. Şi sunt convins că fiica noastră va găsi în domnia‑ta un soţ bun. Totuşi se ivesc unele piedici. Familia noastră e una dintre cele mai vechi şi mai nobile din Transilvania. Domniei‑tale îţi lipseşte un titlu atât de necesar înrudirii propuse.
— Vă înşelaţi, conte, zâmbi enigmatic Chirilă. Nu ne lipseşte asemenea titlu. Cinstea voastră mai presus de orice gând îmi îngăduie să vă dezvălui acest secret, fiind convins că‑l veţi păstra cu sfinţenie până când va veni vremea dezvăluirilor.
Zicând acele vorbe Chirilă se aplecă la urechea contelui şi‑i spuse ceva în şoaptă. Faţa lui Teke se lungi de mirare, apoi răspunse:
— Într‑adevăr, nu mai există nici‑o piedică între noi. La primăvară putem face pregătirile de nuntă.
Obrajii frumoasei Alberta se îmbujorară brusc.
Se apropiau zorile. Preda Buzescu, Udrea, Baba Novac, Leca şi Radu Buzescu părăsiră curtea domnească arătându‑se obosiţi. După un ceas ei călăreau sprinteni pe drumurile hotărâte de Mihai‑vodă. Primii paşi spre cucerirea Transilvaniei fuseseră făcuţi. Se va împlini oare această dorinţă? Şi de va fi aşa, câţi vor mai rămâne în viaţă după luptele ce se anunţau grele?
Hangiul Cristache Mutu, Costache Caravană şi Sile Adormitu stăteau la o masă de răchită, cu trei ulcele goale aşezate în faţa lor. O masă cu blatul trist prin lipsa vinului şi bunătăţilor. Chiar dedesubt masa arăta jalnică, fiindcă cele trei găleţi goale nu puteau aduce un sprijin îmbietor la petrecere. Somnul juca moale pe sub genele lor. Sile încercase de câteva ori să cânte la urechea lui Costache, dar năbădăiosul grăsun îl oprise de fiecare dată.
— Nu! Nu dragul meu Sile! spusese acesta cu blândeţea omului gata să lovească. Răgetul tău aduce cu cel de catâr înjunghiat şi mă poartă cu gândul spre pistoale. Or, socot că nu e cazul să fac prăpăd printre oamenii paşnici. Nu! Chiar dacă o iei mai subţire, mă apucă asemenea furie încât aş păcătui crunt fărâmând jumătate din palatul domnesc. De cum deschizi gura, îmi vine aşa din senin să mă apuc cu dinţii de pereţi şi să ies prin tavan.
— Domnule Costache Caravană, grăi Sile cam descumpănit. Cunosc oameni care capătă mâncărime de piele, sau fac bube dulci, sau se îmbolnăvesc de pântec ascultând o melodie cântată prost. Insă până azi nu am întâlnit un om atât de pornit ca domnia‑ta. Fără să mă laud, aş putea spune cu mâna pe inimă că am cântat adesea pe la cumetrii, nunţi, botezuri, sau chiar la un parastas. Ascultându‑mi vocea năpraznică, e drept că oamenii s‑au încăierat între ei zbierând ca apucaţii, însă nu cu gânduri de omor. E pentru întâia oară când mi se întâmplă asemenea pocinog. Iată că înţeleptul hangiu Cristache a şezut foarte liniştit când mi‑am acordat vocea, fapt ce îmi dă speranţe pentru viitoarele demonstraţii vocale.
— Domnule! interveni Cristache Mutu, adunându‑şi gândurile risipite de tăria vinului mult. Departe de a vă strica speranţele şi plăcerea cântecului, ce se dovedeşte la domnia‑ta mai mare decât harul vocii, vă mărturisesc plin de tristeţe că un cântat prost îmi sleieşte puterile. De cum aţi deschis gura am simţit o moleşeală în mădulare, iar dacă aţi fi continuat a vă produce până la capăt, m‑ar fi apucat damblaua. De când e lumea au existat femei şi bărbaţi plini de nobleţe, dar lipsiţi de ureche muzicală, care, bănuindu‑se hărăziţi cu voce, i‑au năpăstuit pe cei din jur. De când e lumea marele procent de cântăreţi l‑au dat afonii. Ei sunt gata să cânte în orice prilej din dragoste pentru semenii lor şi dintr‑un orgoliu nemăsurat. Cu cât afonia se arată mai mare la un om, cu atât el simte dulce şi adâncă chemare spre nobila demonstraţie. Am auzit că vrei să te însori cu una dintre fetele jupânului Calapăr. Pasul domniei‑tale e bun şi chibzuit. Averea jupânului Calapăr trebuie tocată de un om harnic. Totdeauna oamenii strâng mai mult decât au nevoie. În orice casă de creştin ai căuta, găseşti multe lucruri adunate cu trudă şi fără rost. Chiar şi la mine. Avem căni de porţelan aduse din Apus cu multă trudă. Avem pahare cumpărate pe aur. Avem căni de pământ ars meşteşugite frumos. În locuinţa mea găseşti oricând vreo două sute de căni şi pahare, de pe care eu şi Smaranda ştergem praful cam la două săptămâni, fiindcă nu folosim decât două căni proaste şi rupte la buză. Întreabă‑l pe un creştin de ce le‑a strâns! Întreabă‑mă pe mine care n‑am măcar copii! Nimeni nu ştie ce să răpundă. Şi chiar de aş avea copii, acestora nu le plac vechiturile noastre, fiindcă moda şi gusturile nu stau pe loc. I‑am zis cândva Smarandei să ne bem ceaiul din frumoasele căni de porţelan. S‑a uitat la mine ca la un smintit. Grozav suntem de nărozi, având în vedere că trăim o singură dată. De cum facem ochi şi puţină gândire, alergăm ca apucaţii să adunăm. Să mă ia naiba că nu mai ştiu de unde am plecat!
Cei doi prieteni l‑ar fi ajutat cu dragă inimă, dar şi gândurile lor erau risipite.
Afară se limpezea dimineaţa. Rădvanele ieşeau din curtea domnească şi se mistuiau pe uliţele frumos pietruite. Zgomotul roţilor se auzea până departe. Peste castani se abătu o roată de vânt ca o părere. Crengile subţiri îşi plecară trupurile ca într‑o reverenţă umilă. Trunchiurile dormeau nepăsătoare. Începea o zi ca oricare alta şi era linişte în ţară.

Capitolul 12

Ziua de 21 octombrie a anului 1599 debută cu ceaţă. O ceaţă groasă, leneşă, obişnuită în munţii Olteniei la mijloc de toamnă. Puţin după ceasurile nouă, soarele puternic reuşi să treacă prin ea. Curenţii de aer o mânau din urmă de parcă o trăgeau la darac. Zdrenţuită la rasul pământului, sau în fuioare lungi pe înălţimi, ceaţa îşi irosea ultima vlagă. Satele de munte cocoţate pe curmături, sau rânduite frumos prin văi, apăreau mai limpezi, mai proaspete. Patru călăreţi, ai căror cai înspumaţi arătau drum lung parcurs fără oprire, descălecară la marginea unui sat.
— De câte ori văd ceaţa trăgându‑se leneşă peste păduri, mă gândesc la un basm, grăi Chirilă Zece Cuţite.
— Eu şi Zambilica, numai la faptul că am putea să ne rătăcim, chicoti Costache Caravană.
— Acesta e satul Crăiţa, spuse Ducu cel Iute, bun cunoscător al locurilor. La vreme de iarnă jumătate din casele lui sunt goale. Vara, întreaga vale se umple de oameni.
— Care să fie cauza? întrebă Cae Indru.
— Locuitorii câtorva sate de la Dunăre, veşnic ameninţaţi de prădăciunile turcilor, îşi cresc vitele aici. După Sfântul Dumitru, când turcii nu se mai încumetă la călcări, oamenii coboară cu animalele spre şes şi le ţin acolo până la începutul lui aprilie. În Crăiţa e greu de pătruns pe timp de vară. Turcii care au încercat şi‑au lăsat oasele prin văgăunile munţilor. Crăiţenii se bat ca diavolii.
— Grele timpuri! observă Chirilă.
Costache, aflat ceva mai încolo, nu luă parte la discuţii. Sprijinit cu braţele de un pălanc, privea încântat hârjoana a doi copii nu mai mari de trei ani, care se jucau de‑a mijoarca. Unul dintre ei trecuse la pândă. Opincuţele cam mari pentru picioarele lui, pantalonii de pănură ce căzuseră către genunchi, dezvelindu‑i pântecul şi jumătate din fundul alb aplecat spre roz, nu‑i puneau stavilă agerimii.
Cae Indru dădu semn de plecare. Cei patru încălecară iar caii porniră la pas printre casele multe. În vale îi aştepta Radu Buzescu.
— Ce veşti, prieteni? strigă el de departe.
— Bune, zâmbi Caravană. Oştile Mehedinţilor şi ale Jiului au poruncă să fie la Veştem în ziua de 26. Acolo se vor împreuna cu Armata Bucegilor.
— Vor fi, răspunse Radu ai cărui ochi străluceau de bucurie.
Cam la vremea prânzului cele două oşti porniră pe firul văilor, împlinind porunca lui vodă. Cae şi prietenii săi le urmăriră cu privirile o vre-me, apoi îşi mânară caii odihniţi pe drumul de întoarcere. Prin păduri, frunzele căzute dormeau în tihnă.

Andrei Báthory fusese la vânătoare. Alături de el călăreau Kornis, Bogati, comandantul oştilor din nord, consilierul Ciomârtan, contele Teleki şi contele Teke.
— Bună pradă, domnilor, grăi principele satisfăcut. De multă vreme n‑am mai doborât mistreţi atât de frumoşi, iar timpul călduros ne‑a fost aliat de seamă. Pe o astfel de vreme în Polonia...
Andrei nu‑şi putu continua vorba. Un tânăr călăreţ prăfuit de drum lung apăru dinaintea lor. Kornis îi ieşi înainte. Principele, încruntându‑se de asemenea întâmplare ce‑i curmase povestirea, strigă aspru:
— Ce s‑a întâmplat, domnilor?
— Măria‑ta! grăi cu umilinţă tânărul călăreţ. Baltazar, comandantul garnizoanei din Sighişoara, ne trimite cu veşti rele. Mihai‑vodă s‑a ridicat asupra Transilvaniei în fruntea unor oşti mari.
— Ce tot îndrugă nebunul ăsta? râse Andrei dispreţuitor, întorcându‑se către Kornis. Lui Mălai‑mare, care nu‑i decât un cioban şi sluga noastră, i‑am poruncit să plece din Ţara Românească. Poate că s‑a ridicat cu familia şi ceva oşteni să ne asculte porunca.
— Măria‑ta! răspunse Kornis. În timpul cât a durat vânătoarea au mai venit astfel de solii. Le‑am oprit să vă tulbure, socotindu‑le născociri ale saşilor din Braşov.
— Şi bine ai făcut! aprobă Andrei. Ciobanul de la Dunăre nu are oşti. După lucrările Dietei din Alba‑Iulia vom porni să ocupăm Ţara Românească. Oştile Moldovei sunt aproape de Oituz. Hatmanul Zamoyski aşteaptă porunca noastră pentru a coborî la Dunăre. Noi avem 25000 de oşteni la care se vor adăuga 8000 de secui. Va fi o simplă plimbare până la apa Dunării. O plimbare cam obositoare, ce‑i drept, dar ea ne va mări faima şi puterea. Solii ciobanului au mijlocit în vară la Praga să nu primim recunoaşterea de principe al Transilvaniei. Trimisul arhiducelui Maximiiian, care ne‑ar fi înştiinţat de asemenea lucrări, a dispărut pe drum. Abia de curând am aflat că Mălai‑mare a lucrat împotriva suzeranului său. Azi, împăratul se arată dispus a ne acorda recunoaşterea cerută. Domnule Ciomârtan! se întoarse către masivul consilier. Dorinţa noastră este să ne căsătorim cu distinsa şi cucernica Maria‑Cristina, ruda împăratului şi fosta soţie a vărului Sigismund, acea minunată doamnă ce a fost prigonită pe nedrept prin cuvinte de ocară. Căsătoria ei cu noi va şterge asemenea josnicii.
Curtenii din jurul principelui îşi reţinură cu greu zâmbetele, ştiind‑o pe Maria‑Cristina ca pe o brezaie.
— Te vei îngriji, domnule Ciomârtan, să‑i trimiţi împăratului o scrisoare în scopul acesta! continuă el.
Frumosul alai intră în Alba‑lulia. Era toiul culesului în vii. De pe dealuri cobora spre câmpie mirosna dulce‑amăruie a piersicilor de toamnă. Carele încărcate cu butii mari se mişcau pe dealuri la vale ca nişte corăbii. Boii albi, cu coarnele mari, sau roşii, cu coarnele mici, se opinteau în faţa carelor mari ce veneau peste ei. În spatele roţilor lutul părea poleit cu aur.
Către seară, veştile despre călcarea lui Mihai‑vodă se dovediră nenumărate. Mânios peste măsură, principele îşi pofti nobilii la Sfat.
— Eşti un general slab, domnule Kornis! răcni el. Principatul e călcat de oşti duşmane, iar domnia‑ta nu ştii mai mult decât noi.
Kornis învăţase de multă vreme a se stăpâni. Răspunsul său dovedi chibzuială şi‑l domoli pe năbădăiosul cardinal.
— Măria‑ta, Mihai‑vodă a ieşit ca şarpele la drum, când i se urăşte cu viaţa. Iată că a venit singur să‑i zdrobim căpăţâna. Oştile Transilvaniei aşteaptă porunca voastră.
— Măria‑ta! interveni Bogati. Ar trebui să nu privim cu uşurinţă lupta împotriva valahilor. Mihai‑vodă e un general mare. El n‑a pierdut bătălii până azi. Şi nu se aventurează într‑o luptă fără sorţi de câştig. Socot că ar fi mai bine să‑l hărţuim până când primim ajutoare de la moldoveni şi poloni.
— Ţi‑e frică, Bogati? zâmbi cu dispreţ cardinalul.
— Mi‑e frică, măria‑ta.
Curtenii râseră ca la o glumă bună, iar Andrei le ţinu isonul. Când se mai potoli, îi porunci lui Kornis:
— Generale, să dai altcuiva oamenii lui Bogati! Nu‑mi plac fricoşii.
— Asta nu! grăi cu supărare contele Teke. Domnul Bogati e un oştean călit în războaie.
— Se pare că te opui dorinţelor noastre, îl întrerupse cardinalul ameninţător. Ia seama, domnule Teke!
— Mă opun, măria‑ta, răspunse Teke înfruntându‑i privirile. Unele privilegii ne acordă acest drept. Familia noastră ţine oşti pe plată. Iar pe domnul Bogati noi l‑am numit comandant.
— Mda! răspunse Andrei Báthory înciudat. Vom strica unele privilegii cât de curând. În principat există un stăpân şi nu‑i nevoie de mai mulţi. Unde se află Mălai‑mare cu oamenii lui? îl întrebă pe Kornis.
— Undeva pe lângă Făgăraş, măria‑ta.
— Câţi oşteni are?
— Vreo nouă mii.
— Atât? Numai atât? de ăştia te sperii, domnule Bogati?
— Măria‑ta! grăi molcom oşteanul. Cândva am luptat alături de Mihai‑vodă. El e chibzuit şi viclean.
— Iar noi — inteligenţi, i‑o reteză cardinalul.
— Fără îndoială! continuă Bogati. Observaţi totuşi că valahul pe care l‑am crezut la pământ nu numai că are oşti, dar se încumetă chiar asupra noastră. Cum a putut el să strângă oşti fără să ştim?
— Adunătură găseşti totdeauna, râse cardinalul. Armata Transilvaniei o va risipi la prima ciocnire. Avem oşteni buni, îmbrăcaţi în zale şi chivernisiţi cu arme noi.
— Adevărat, măria‑ta! Dar să luăm seama la valah. Cu puţină vreme înainte ne‑a cerut aprobarea să coboare sub Dunăre cu ceva oşti mărunte pentru a face unele prădăciuni la turci. Azi ameninţă principatul. Viclenia lui se arată fără tăgadă.
— Viclenie slabă, domnule Bogati. Locul de luptă nu‑l va alege ciobanul de la Dunăre. Îţi voi arăta cum îl vom face una cu pământul pe acest cioban. Pornim în zori către Sebeş. Domnule Kornis, aduci oastea acolo! Bătălia o vom da la Sibiu. Spatele oştirii noastre va fi apărat de zidurile cetăţii. Tunurile de pe ziduri îl vor măcina pe cioban. Domnule Ciomârtan, trimite ştafete să vină secuii! Fă‑i scrisoarea câinelui răzvrătit şi întreabă‑l de rostul lui în Transilvania! Trimite grabnic solie spre Oituz, cu porunca noastră către Ieremia Movilă să vină spre Sibiu! Aceeaşi poruncă i‑o trimitem hatmanului Zamoyski. Şi acum, domnilor, să facem o partidă de cărţi! Ah, era să uit! Pregătiţi un par mare în care să‑l aşezăm pe ciobanul răzvrătit!
Zilele lui octombrie continuau să se arate frumoase. La Veştem era cald ca în toiul verii. Oştenii lui vodă se odihneau după oboseala drumului greu. Pe prispa unei case de la marginea satului, domnul Ţării Româneşti, Aga Leca şi Baba Novac şedeau de taină.
— Pari cam plouat, Leca, spuse vodă privindu‑l cu băgare de seamă.
— Am şi de ce, zâmbi Leca. Azi trebuia să fiu naş. Se cunună o nepoată din Valea Călugărească. Au ăia de acolo un vin, măria‑ta, de moare lumea. De câte ori mă tocmesc a fi naş, treburile de război îmi strică planurile.
— Am fost mai chibzuit decât tine, râse domnul. Eu am promis a fi naş aproape de postul Crăciunului, când vinul a stat din fiert, iar timpul nu prea îngăduie desfăşurări de oşti.
Doi tineri călăreţi opriră lângă prispă şi le întrerupse conversaţia. Clucerul Băicoianu le ieşi înainte, dar vodă apucase a se ridica.
— Cine v‑a trimis, prieteni? întrebă el.
— Boierii Udrea şi Radu Buzescu, măria‑ta.
— Veşti bune?
— Bune, doamne, zâmbiră tinerii. Oştile Mehedinţilor şi ale Jiului vor fi aici într‑o jumătate de ceas.
Mihai‑vodă le dărui zece galbeni. Vestea era dintre cele mai frumoase şi‑i spulberă îngrijorarea. Întreaga lui oaste se afla acolo, aşa cum prevăzuse din timp. Doar prietenii lui cei mai buni, Cae, Chirilă, Ducu şi Costache, dispăruseră de două zile.
— Te gândeşti ia ei, doamne? întrebă Novac ghicindu‑i gânduriie.
— La cine? făcu vodă cu prefăcută mirare.
— Ei, la cine! La prietenii măriei‑taie.
— Mă gândesc, recunoscu Mihai.
— Lasă‑i, măria‑ta! Ştiu ei ce fac.
Tăcură. Peste câmpie plutea un nor de praf.
"Sunt oltenii mei dragi", gândi domnul ţării.
Prânzul lui vodă se dovedi destul de sărac. O bucată de brânză, pâine rumenă de casă şi un pahar cu vin. În timpul prânzului ceva mişcări la uşa casei îl scoaseră pe Mihai din gânduriie sale. Erau cei patru dispăruţi. Feţele lor trase de nesomn şi oboseală, hainele cam zdrenţuite, arătau multă alergătură.
— Să vă cert? se lumină domnul.
— Mai la urmă, grăi cu îndrăzneală Caravană. Aducem veşti mari. Noaptea trecută am prins o solie a cardinalului către Ieremia Movilă şi hatmanul Zamoyski.
— Dar ce văd? întrebă domnul fără a lua în seamă cuvintele lui Caravană.
Eşti rănit, Ducule?
— O zgaibă, doamne, roşi tânărul. Ceva încăierare cu cei zece oşteni ai soliei mi‑a adus o împunsătură în braţ.
— Te‑ai oblojit bine?
— M‑a oblojit Costache. Dacă l‑a vindecat el de pântecăraie pe împăratul Rudolf, nu i‑a fost greu la o zgaibă.
— Da, dar tocmai dreapta?
— Sabia mea lucrează la fel de bine şi în stânga, măria‑ta.
— Ei, la naiba! Doar nu‑ti închipui că te las în luptă?
— Nu, doamne. Voi sta lângă domnul Ţării Româneşti. Dacă se uită el, mă voi uita şi eu. De va porni la luptă, voi fi alături.
— Mai vedem noi, îl ameninţă vodă. Ia zi, Costache, care sunt veştile?
— Pe ocolite, sau pe scurt?
— Pe scurt, râse vodă ştiindu‑l vorbă lungă.
— Alaltăieri dimineaţă, grăi înciudat Costache, ne‑a căutat Ion Chioreanu, omul nostru de legătură cu Toma Ciomârtan. Chioreanu ne‑a adus vestea că o solie a cardinalului e în drum spre Oituz. N‑am mai avut vreme să venim dinaintea măriei‑tale. Şi am făcut bine, fiindcă am pus mâna pe două scrisori. Principele i‑a poruncit lui Ieremia Movilă să aducă degrabă oştile Moldovei la Sibiu.
— Iar cealaltă scrisoare?
— E către Zamoyski. Şi lui îi porunceşte la fel.
— Deci, se teme cardinalul.
— Aşa se pare, doamne.
— A scăpat cineva din solie?
— Ah, măria‑ta! Facem noi asemenea prostii?
După prânz, Mihai‑vodă intră în tabăra secuilor. Uralele acestora nu conteniră multă vreme.
— Prieteni! grăi el când mişcarea oştenilor scăzu cu totul. Secuii ne‑au fost de multe ori aliaţi. Le‑am cunoscut vitejia şi curajul mai ales în vadul Călugărenilor. Am auzit despre credinţa cu care au luptat pentru pământurile Transilvaniei. Ştiu că nobilii şi principii i‑au sărăcit cu totul. A venit vremea să scuturaţi nedreptatea ce vi s‑a făcut. Peste câteva zile vom încrucişa armele cu principele care v‑a oropsit. De vom învinge, nimeni nu va mai spune despre careva dintre voi "ăsta" şi "ăla", ci "dânsul" sau "domnul cutare".
Înserarea prinse oştirea în marş.

*

La 27 octombrie, Andrei Báthory ieşi din cetatea Sibiului alături de Kornis. Caii lor, sprinterii, se domoliră cu greu pe o curmătură de deal. Oştile lui Mihai‑vodă se vedeau limpede în câmpia Şelimbărului. Ordinea din tabăra lui vodă îl impresionă pe Kornis, dar cardinalul, prea mândru pentru a se gândi la astfel de nimicuri, grăi plin de semeţie:
— Aici va fi mormântul ciobanului.
— Avem oşti mai puţine, spuse precaut Kornis. Secuii pe care ne bizuiam au trecut de partea valahului.
— Îi vom pedepsi la vremea potrivită. Mălai‑mare dispune de 32 000 de oameni. Noi, de 25 000, dar aşteptăm sprijinul populaţiei din Sibiu. Poziţia noastră nu poate fi tulburată. Numai o pierdere pe aripa dreaptă ne‑ar putea lipsi de apărarea zidurilor cetăţii. Însă pe dreapta vom pune stavilă mare. Oştile Moldovei trebuie să apară curând. Să‑l vedem pe Mălai‑mare, ce va face când va fi prins la mijloc?
Kornis, general vechi şi cu multă experienţă, nu împărtăşi entuziasmul cardinalului. El ştia că Mihai‑vodă câştigase războaie când fusese mult inferior ca număr.
— Doamne! se înclină el. Nunţiul papal Malaspina ne‑a dat binecuvântarea lui. Prezenţa sa în tabăra noastră întăreşte inimile soldaţilor, însă nu‑i destul. El ne‑ar putea ajuta mai mult.
— Cum?
— Dacă sfinţia‑sa Malaspina ar merge în tabăra valahului n‑ar fi rău.
— Nu înţeleg, domnule Kornis.
— Puţină răbdare, măria‑ta i Malaspina l‑ar putea duce cu vorba pe Mihai‑vodă convingându‑l să nu înceapă lupta curând. Câteva zile de animare ar însemna sosirea moldovenilor şi intrarea lui Zamoyski în principat.
— Ah, ah! se lumină cardinalul. Eşti un general mare, dragul meu Kornis. Iată o idee straşnică. Dar crezi că va reuşi Malaspina?
— Cred. Valahul e creştin. În faţa poruncilor unui înalt trimis al papei se va apleca plin de umilinţă. Măcar trei zile ne‑ar fi de ajuns.
— Chiar fără Malaspina, tabăra noastră nu poate fi cucerită cu nici un preţ. Ar putea să reziste toată iarna. Şanţurile mari ce ne apără vor aduce multă zăbavă şi pierdere în oastea ciobanului de la Dunăre.
— Aşa este, măria‑ta! aprobă cu viclenie generalul. Avem întăritură bună. Totuşi mi‑e teamă de roşii. Credeam că Mihai nu‑i mai are de multă vreme. Dar iată că nouă mii de roşii stau în faţa noastră. E de necrezut că valahul a putut ridica o asemenea oaste harnică fără să ştim nimic.
— E vina domniei‑tale, se încruntă cardinalul. Numai un general slab ajunge într‑o astfel de situaţie.
— Nici turcii n‑au ştiut. Cred că nici acum nu ştiu.
— Turcii!? Dar ce avem noi cu turcii!? Ei sunt ameninţaţi, sau noi?
— Numai cei nouă mii sunt de temut, îl domoli Kornis.
— Ai uitat de oştile Mehedinţilor şi Jiului.
— N‑am uitat, măria‑ta. Soldaţii sunt viteji. Însă armele lor, proaste. Iscoadele ne‑au adus ştire că tânărul conte Hans Beckembauer cu o mie de saşi, la care se adaugă ceva adunătură de iobagi valahi şi unguri, a trecut de partea lui Mihai‑vodă.
— Lucrarea tânărului conte nu o înţeleg, spuse cardinalul mirat. Şi nici pe saşi nu‑i înţeleg. O parte sunt cu noi.
— Nici eu nu‑i înţeleg, oftă Kornis.

*

Nunţiul papal Malaspina intră în tabăra lui Mihai‑vodă la 27 octombrie, înainte de vremea prânzului. Era un bărbat nu prea înalt, chiar dacă purta încălţări cu tocul mare. Faţa lui pufoasă ca miezul unei pâini decojite părea plină de bunătate şi curăţenie sufletească. Ochii mari, verzui, şedeau aplecaţi mai mult spre umilă cucernicie. Doar superba haină lungă până la pământ, frumos tivită cu fir de aur, şi inelele multe contrastau cu privirea umilă. Mihai‑vodă alinie o gardă de onoare şi‑l primi cu tot fastul datorat unui înalt oaspete. Malaspina nu ridică ochii din pământ, dar întinse mâna grăsuţă a binecuvântare şi pentru sărutul ce se cuvenea. Pe faţa lui nu apăru nici‑o tresărire când vodă îi strânse mâna fără să i‑o sărute.
— Ne datoraţi mai mult, observă retrăgându‑şi palma.
— Adevărat, sfinţia‑voastră! grăi Mihai. Dovezile noastre de respect se vor înmulţi când vom cunoaşte scopul venirii înaltului oaspete. Sunteţi oare trimisul bisericii, sau al cardinalului Andrei?
Malaspina intui că sub îmbrăcămintea frumoasei primiri adia parcă un vânt uşor de ostilitate. Domnul Ţării Româneşti se dovedea curtenitor şi precaut. Haruri de preţ la un conducător. Cu astfel de om era greu de luptat în vorbe şi promisiuni. Răspunse totuşi fără a‑şi arăta mirarea:
— Mai mult, zâmbi cu o bunătate prea siropoasă ce nu‑i plăcu lui vodă. M‑au trimis la voi marele conducător al creştinilor, infailibilul nostru papă şi împăratul Rudolf. Ei nu doresc război în Transilvania.
— Aveţi împuterniciri scrise din partea împăratului?
— A, nu! se apără Malaspina. Un nunţiu papal poate fi crezut şi fără astfel de dovezi.
— Fără îndoială! aprobă vodă ascunzându‑şi gândurile. Grija împăratului, ne bucură din toată inima. Oştile noastre nu vor face stricăciuni aici unde am hotărât să domnim.
— Rudolf se va întrista.
— Ca şi noi, sfinţia‑voastră. Nimeni nu face război de plăcere.
— Ar putea să vă certe cu oşti.
— Greu de crezut, zâmbi vodă. Din vorbele voastre am înţeles că împăratul s‑a aplecat către pace. A ne certa cu oşti, s‑ar dezice.
— Dar el nu vă doreşte domn al Transilvaniei, forţă nota discuţiei Malaspina. Gândurile lui sunt îndreptate spre cardinalul Báthory, căruia îi poartă multă prietenie.
— Sfinţia‑voastră! râse vodă evitând încruntarea. Dacă aţi fi în locul nostru ce aţi alege? Nişte gânduri sau un tratat semnat în vară la Praga? Un tratat care ne îngăduie ocuparea principatului.
— Aş alege tratatul, grăi cu fineţe Malaspina. L‑aş alege numai dacă nu aş cunoaşte ultimele gânduri ale împăratului.
— Ultimele lui gânduri nu le cunoaşteţi nici voi, ripostă Mihai‑vodă întinzându‑i o cursă. Poate că azi dimineaţă avea altele.
— Împăratul nu‑i un om care îşi schimbă gândurile de la o zi la alta, observă Malaspina. Dar se opri fiindcă picase în cursă. Răspunsul lui vodă îl încredinţă de acest lucru.
— Aşa cred şi eu, sfinţia‑voastră. Un împărat care semnează împuterniciri în vară nu‑şi schimbă gândurile doar în câteva luni.
— Cursul evenimentelor ar putea să le schimbe, încercă Malaspina să repare greşeala.
— Adevărat! Dar evenimente care să întărească o schimbare n‑au fost în aceste luni. Noi i‑am rămas credincioşi împăratului. Mai mult, respectăm tratatul.
— Să înţeleg prin aceasta că nu ţineţi seama de ultima dorinţă a împăratului?
— Din contră, zâmbi Mihai. Dorinţa scrisă a împăratului e sfântă pentru noi.
— Am priceput, se întristă Malaspina. Îmi lipsesc nişte dovezi scrise de împărat. Iar în lipsa lor nu mă credeţi.
— A, nu! răspunse cu fineţe vodă. Vă credem din tot sufletul. Numai gândurile împăratului nu ne sunt clare de vreme ce nu le‑a scris.
— Poate vă înduplecaţi la dorinţa papei?
— Cu multă pioşenie, grăi vodă. Să‑i spuneţi papei că vom lupta şi în viitor pentru apărarea creştinilor.
— Dar nu vi se cuvine Transilvania, se mânie nunţiul papal. Ea e a celor ce o stăpânesc azi. Vă vorbesc în numele dreptăţii.
— Cine sunt stăpânii, sfinţia‑voastră? se încruntă vodă.
— Cardinalul Andrei şi marii lui dregători.
— Şi pe cine reprezintă ei?
— Poporul, fireşte.
— Care popor? Marea populaţie a Transilvaniei o formează valahii ţinuţi în iobăgie.
— Mai sunt şi alţii. Mai sunt ungurii, saşii...
— O mie de saşi sunt cu noi şi chiar o parte dintre ungurii iobagi.
— Secuii...
— Şase mii de secui au venit în tabăra noastră.
— Dar nu toţi secuii
— Nu toţi, ci numai aceia pe care i‑am ales noi să lupte.
— Veţi fi un domn nedorit.
— De cine? De nobili? Cardinalul şi nobilii sunt nedoriţi de popor. Iar noi nu am venit în scop de mărire, ci pentru unirea românilor de pretutindeni.
Malaspina tăcu încurcat, dar nu‑şi arătă supărarea. Andrei Báthory îl socotea pe Mihai un om slab, lipsit de puterea gândului. Or acesta se dovedea cu mult superior tânărului cardinal.
— Voi reveni mâine, grăi cu adâncă tristeţe. Până mâine va fi răgaz de chibzuială. Multe gânduri bune vin peste noapte. Sâ nu uitaţi că papa şi împăratul nu doresc război în Transilvania şi nici inimile noastre de buni creştini.
— Bine spus! întări vodă. Inimile noastre de creştini doresc pacea. Andrei Báthory e cardinal. Deci, înalt om al bisericii. El înţelege chiar mai bine decât noi asemenea lucruri. Sfătuiţi‑l, în numele inimii lui de creştin, să lepede oştile şi să pornească acolo de unde a venit. În felul acesta nu va fi război. El e cetăţean polon, sfinţia‑voastră, iar aici unde nu l‑a poftit nimeni a venit în scopuri de mărire. De va înţelege asemenea lucruri, pacea va domni în întreaga Transilvanie.
"Viclean ca o vulpe, gândi Malaspina. Fineţea vorbelor lui ne‑a pus mereu în încurcătură. Doar aşa se explică faptul că e un mare general."
Cu aceste gânduri intră în tabăra principelui. După faţa lui îngândurată, Andrei ghici că întâmpinase greutăţi.
— Ce face câinele valah? întrebă cu dispreţ.
— Porecla voastră nu sună frumos în gura unui prelat! îl mustră Malaspina. Mai ales că Mihai‑vodă nu a avut cuvinte de ocară pentru principele Transilvaniei. El ne‑a arătat limpede doar gândurile ce l‑au mânat la război.
— Gândurile unui câine...
— Câine, dacă vrei, dar un câine deştept. Latră mai puţin decât alţii. Mă aşteptam să se gudure. N‑a făcut‑o, însă nici nu ne‑a respins.
— Ai obţinut amânarea?
— Încă nu. Voi merge mâine din nou în tabăra lui. De vor veni moldovenii, poate se răzgândeşte şi va porni spre Dunăre. Un război aici nu e dorit de nimeni.
— Deci azi va fi linişte?
— Sper, dragul meu.
Peste câmpie se pornise un vânt călduţ cu ameninţare de ploaie.

*

Către seară, secuii destupară ploştile mari cu pălincă. Tufănel‑tatăl moţăia pe şaua calului întinsă în iarba uscată. După un timp se scutură din amorţeala ce‑l cuprinse. Nările lui se lărgiră ca nişte cimpoaie. Trase aer mult în piept, îl slobozi treptat, plescăi din limbă, iar urechile lui mişcară scurt, iepureşte.
— Bă Ciripoi! îl îmboldi pe văr.
— E! căscă acesta somnoros.
— Nu simţi nimic?
Ciripoi‑tatăl, ce visase că a fost înjunghiat în luptă, se trezi de‑a binelea.
— Simt un junghi.
— Altceva?
— Nimic.
— Auăleo! Ia umflă tu niţel carina!
Ciripoi îşi ridică nasul mare cât o ridiche de iarnă şi adulmecă asemenea unui ogar.
— Ţuică, grăi cu lăcomie în glas.
— Âş! îl contrazise Tufănel aspru. E prăştină. Aici numai strugurii...
— Ţţ! îl întrerupse Ciripoi. Prună cum te văz şi mă vezi.
— Şi din ce parte vine, deşteptule!?
Ciripoi îşi învârti nasul ca o limbă de busolă.
— De la secui.
— Auăleo! Taman de la ei? Secuii nici nu cer, nici nu dau.
Porniră totuşi pe direcţia mirosului, conducându‑se fără greşeală. Zavaidoc, aflat ceva mai încolo, prinse mişcarea celor doi. Săltă într‑o rână şi strigă după ei:
— Cumetrilor! Dragii mei! Un v‑aţ uşchitără, bre?
Dar nu‑şi repetă întrebarea. Un miros delicat ce‑i înfioră tot corpul adia pe lângă el ca o părere. Vântul bătea dinspre secui şi aducea aroma cu el.
— Limbă!
— A! răspunse acesta moleşit de somn.
— Ia saltă muia!
— Pe sfântu post a Crăciunu...! se bâlbâi Limbă. Ţuică, frati‑miu...
O luară degrabă după cei doi. Tufănel şi Ciripoi văzură manevra fârtaţilor şi se fofilară pe după corturile secuilor. Şi‑ar fi putut pierde urmele, dar mirosul puternic îi atrase ca un magnet. Intrară într‑un cort mare. Cinci secui mustăcioşi învârteau cu hărnicie în mâini ceva ploşti pântecoase, binecuvântate ca mărime, Tufănel şi Ciripoi, care văzuseră la fiii lor unele aplecări spre vorbe şi purtări alese, duseră câte un picior în spate, ridicară pălăriile, se aplecară cu graţie în doi peri, apoi rămaseră cam năuci. Secuii abia le răspunseră la salut. Era clar ca lumina zilei că sosirea lor nu aducea bucurie.
— Domnilor! se izmeni Ciripoi‑tatăl. Nimeritu‑s‑au a vedea ceva mişcare la voi. Eu am avutără un fin din secuime... băiat bun şi dădea de băut... carele zicea că...
Tăcu. Secuii discutau între ei fără a‑i lua în seamă. Aceasta îl făcu pe Ciripoi să adopte o nouă formulă ce le‑ar fi putut trezi interesul.
— Domnilor, noi suntem bucureşteni. În piaţă la Zece Mese...
Cei cinci aprobară din capete şi‑şi văzură de treburi. Tufănel‑tatăl avu una din acele sclipiri ale inteligenţei care vin adesea în ceasuri de mare cumpănă. Începu să se scuture ca un apucat. Ciripoi prinse ideea din zbor şi porni un atac pe măsura scuturatului.
— Destinsul nostru prieten, zise ţuguindu‑şi buzele vinete, nobelu, cavaleru suferă de ţâfnă, de bojoci, de dambla, de ceva dureri ale sufletului, care numa vădanele, sau ceva ţuică, de friguri...
— Friguri la vreme de toamnă? cătă cu mirare spre ei unul dintre mustăcioşi.
— Chiar aşa, domnule, sări Ciripoi plin de speranţe. Pă el numa toamna îl apucă. Vara n‑a avutără niciodată nimica. Din Deltă i se trage. L‑au muşcatără nouă lupi, optzeci de viespi, patru şerpi, şase mistreţi, o capră râioasă, unşpe lipitori şi două vaci turbate.
— Lipitori? se înfiorară cei cinci.
— Lipitori, domnilor. A din frunte, adică muma ălora nouăşpe...
— Parcă ziceai de unsprezece lipitori, îl întrerupse unul.
— Aşa ziceam, o drese Ciripoi. La început unşpe au fostără. Pă urmă, a mai mare a început să fluiere după pui. Am pus mâna pă custură... ăă... pă sabie. Îi zic lu a bătrână, care venea în frunte cu patruzeci de pui după ea: "Cară‑te, fă, d‑acilea că fac moarte de om". Se uită urât la mine şi mă înjură...
— A bătrână?
— A bătrână, domnilor.
— Vorbea?
— Şi încă ce vorbea! se izmeni Ciripoi. Cam stricat româneşte, ce‑i drept, însă eu ştiu şi limba lipitorilor, aşa că i‑am prinsără toate mişcările. Dacă văz că nu‑i chip a ne înţelege ca nişte creştini de treabă, îi ard una cu a custură şi‑i raz o ureche.
— Avea urechi?
— Mari, domnilor, ca foile de varză. Zice ea:
— Nu mai da, Făt‑Frumos, că ţi‑oi face mare bine!
Auzind astfel de năzdrăvănii, cei cinci mai ciocniră un rând între ei. Verii se dezumflară ca două băşici înţepate, iar disperarea fu cumplită când unul dintre mustăcioşi grăi molcom:
— Gata cu pălinca. Ce a mai rămas în ploşti e porţia vecinilor. Eu merg să o duc degrabă, însă domniile voastre puteţi rămâne să ne povestiţi mai departe chestia aia cu lipitorile.
— Care lipitori, bre? interveni Tufânel oprindu‑se din scuturat.
— Păi alea cu urechile cât varza.
— Bă neică! zise Ciripoi cu năduf. Du patru ploşti! Pă a d‑a cincea las‑o bolnavului! Că el numa cu ţuică...
Mustăcioşii prinseră a râde.
— Păi de ce nu aţi grăit aşa de la început, fraţilor? făcu unul întinzând plosca spre Tufănel.
Dar Ciripoi i‑o luă chiar de sub nas.
— Nu‑i pentru domnia‑ta, încercă să‑l oprească secuiul. Numai bolnavului i se cuvine.
— E, te, te, măă! bombăni Ciripoi. Parcă pe mine nu m‑au muşcatără?
— V‑am spus eu, fraţilor, că aşa sunt bucureştenii, grăi unul dintre secui.
Apoi se întoarse către cei doi veri:
— Am priceput care e oful vostru, de cum aţi intrat. Însă matale povesteşti frumos, aşa că face să bem toată pălinca împreună. Ia zi‑i cum a fost cu lipitoarea a bătrână!
Ciripoi nu apucă să dezlege firul povestirii. La uşa cortului apărură cumetrii Limbă şi Zavaidoc.
— Dumnealor e d‑ai noştri, zise Tufănel‑tatăl.
— Or fi, spuse cu părere de rău unul dintre secui. Dar aici nu mai e loc. Să meargă la cortul alăturat.
Limbă şi Zavaidoc o zbughiră spre vecini, însă nu avură noroc. Toroipan şi Găluşcă se cinsteau cu gazdele. Porniră către alt cort. Părintele Grasa şi fălcosul discutau cu gazdele o frumoasă teză biblică. Ceva mai încolo, Sile Adormitu şi Ciripoi‑fiul povesteau păţania cu pântecăraia. Abia la marginea taberei nimeriră un cort fără oaspeţi.
În vreme ce palinca lega prietenii între români şi secui, Mihai‑vodă făcu Sfat de taină cu oamenii săi. Cortul cel mare al domnului Ţării Româneşti se umplu de oaspeţi înainte de miezul nopţii. Erau de faţă Cae Indru, Preda, Radu, Udrea, Leca, Zamfirescu, Novac, Ducu, Băicoianu, Chirilă, Costache şi Niţă.
— Iată, prieteni, grăi vodă, a venit vremea să facem planul de luptă. Andrei Báthory e un strateg bun. El şi‑a făcut întărituri de care şi şanţuri adânci. Spatele său are apărare spre oraşul Sibiu. Tunurile ridicate pe ziduri pot să lovească spornic în noi. Aşa cum sunt aşezaţi, duşmanii vor fi greu de clintit. Andrei are trei linii de luptă. În prima linie de pe aripa dreaptă vor lucra pedestraşii. În centru cavaleria, iar pe stânga puterea cea mai mare a lor ar fi nobilimea călare, ce ştie să lupte frumos. S‑ar putea să fie o greşeală a principelui faptul că şi‑a pus la vedere oastea pregătită de luptă. Dar s‑ar putea să fie şi un vicleşug. Adică, să‑şi aşeze altfel liniile de luptă când vom porni atacul. Acum aştept păreri.
— Măria‑ta! grăi Radu Buzescu. Dacă biruim pe aripi, îl scoatem pe principe de sub zidurile oraşului.
— Bine grăit, Radule! zâmbi domnul. Şi mai e ceva: De vom ataca pe aripa stânga, tunurile de pe ziduri nu pot slobozi atâta foc asupra noastră cum ar face‑o pe centru.
— Adevărat! interveni Preda. Din păcate, principele ştie că ne vom feri de centru, aşa că cele mai mari întăriri le‑a pus la aripi.
— Şi ce‑i de făcut, Predo?
— Măria‑ta, cred că acolo trebuie să atace întâi Baba Novac. Haiducii lui ştiu să se descurce pe loc rău.
— Aşa ne‑am gândit şi noi, aprobă vodă.
— Doamne! se amestecă Indru. Nimic nu poate sta în picioare până când vom şti sigur dacă principele va păstra ordinea de luptă pe care ne‑o arată.
— Aşa este, nepoate! grăi vodă cu multă plăcere. Ai vrea să facem o mişcare de oşti către ei?
— Aş vrea, doamne! Două mii dintre oştenii Bucegilor ar fi tocmai ce ne trebuie. Tinerii roşii se mişcă uşor ca fulgul.
— Cine să pornească în fruntea lor?
— Eu, măria‑ta.
— Aşa să fie, nepoate! Dar ia seama să te întorci la timp! Nu vreau pierderi printre oamenii mei. După ieşirea ce o vom face în zori, Sfatul nostru de taină se va închega iarăşi. Acum, noapte bună, prieteni!
O parte dintre boieri se îndreptară spre corturile lor. Mihai‑vodă, Cae, Chirilă şi Costache porniră să controleze cele opt rânduri de străji din jurul taberei. Noaptea răcoroasă înfiora până şi caii. Pe zidurile Sibiului torţele mari aruncau lumină către câmpii. Costache rămase mai în urmă. Zambilica lui, cam somnoros, călca fără tragere de inimă.
— Bă nărodule, pune copita mai sprinten! îl struni grăsunul. Vrei să ne facem de râs în faţa lui vodă? Sau eşti supărat? Îi fi având şi tu necazurile tale. Şi eu sunt, Zambilico. Am sufletul greu. Parcă simt că s‑ar apropia o nenorocire. Asemenea suflet închis n‑am mai avut de la Călugăreni, când era să se prăpădească prietenul Cae. Poimâine va fi un război greu. Oare câţi vor scăpa dintre noi?

Capitolul 13

Nunţiul papal Malaspina veni în zori la tabăra lui Mihai‑vodă. Clucerul Ieremia Băicoianu îi ieşi înainte şi‑l rugă să aştepte. Vodă se ridicase pe o curmătură de deal pentru a urmări desfăşurarea celor două mii de roşii gata să pornească spre liniile principelui. Cae Indru aştepta încuviinţarea domnului ţării. Vânt Sălbatec, frumosul său armăsar, juca pe loc, nerăbdător. Peste muşchii lui puternici pielea se înfiora uşor ca o părere. Apoi Cae ridică mâna, iar mica oaste se puse în mişcare. Când apărură tinerii la vedere, în tabăra cardinalului porni alarma. Andrei îşi mână calul pe dealul Gregori de unde putea să vadă desfăşurarea luptei.
— Iată‑i că pornesc asupra noastră, domnule Kornis, grăi cardinalul lipsit de teamă. Câinele valah atacă întâi cu călăreţii.
— Pe partea dreaptă, încuviinţă Kornis. Ştefan Lazăr se află în pericol. Acum când ştim pe ce parte atacă valahii, ar fi bine să‑i dăm ajutor cu aripa stângă a lui Petre Huszár.
— Nu, domnule! ripostă mânios cardinalul. Ne‑am dovedi slabi strategi. Încăierarea încă nu s‑a pornit, iar noi apucăm să ne stricăm aripile? Dă sprijin din linia a doua!
Kornis înghiţi greu afrontul făcut de cardinal în faţa nobililor şi trimise porunci spre linia a doua. Tinerii roşii nu se grăbeau. Caii lor purtaţi la pas călcau nervoşi.
Abia când începură să bată tunurile, Indru făcu un nou semn. Principele şi nobilii văzură cu uimire câteva manevre executate ca la paradă. Liniile roşiilor fugeau în lături şi se închegau din mers într‑un lanţ mare. Apoi, din goana cailor, lanţul se frânse în pâlcuri de câte două sute, cu distanţe mari între ele. Indru părea a se abate din drum, către centru. Tunurile de pe ziduri îşi concentrară focul acolo. Un semn al lui Cae fu urmat de o nouă manevră. Călăreţii se adunară şi ocoliră zona primejdioasă.
— Bine lucrat, nepoate! se entuziasmî vodă, dar glasul lui nu putea răzbi până la Indru.
Tunurile îşi mutară bătaia spre dreapta. Prea târziu. Călăreţii lui Cae se desfăcură iar în lanţ, făcând o curbă mare asupra locului lovit de obuze. Călăreţii Bucegilor se mişcau parcă într‑o joacă. O joacă totuşi primejdioasă. Cea mai mică greşeală în manevrele lor i‑ar fi dus la pierderi nebănuite.
— Nepotul nostru e un general mare! spuse Mihai încântat.
— Să vedem, să vedem, râse Preda Buzescu. Cavaleria lui Báthory a ieşit la atac. Sunt acolo cinci‑şase mii de călăreţi. Dacă Indru nu întoarce acum, va fi prins din două părţi. Ei, la dracu! Nu azi începem lupta, ci mâine.
Altul în locul lui vodă ar fi ridicat mâna pentru ajutoare în sprijinul celor două mii. Mihai zâmbea. Avea multă încredere în Cae. Şi chiar în acea clipă, Buzescu răsuflă uşurat. Un semn al lui Indru adună semicercul în pâIcuri, din goana năprasnică a cailor. Cu puţin înainte ca primele rânduri inamice să închidă arcul, tinerii roşii ieşiră în afara zonei primejdioase şi veniră în tabără grupaţi frumos.
Malaspina urmărise manevrele, nu cu ochi de cunoscător. Totuşi, fu impresionat de execuţiile măiestre ale tinerilor roşii. Niciodată nu‑şi putuse închipui că se pot face astfel de manevre cu oşteni mulţi, chiar sub bătaia tunurilor. Apoi, îl văzu pe vodă şi alături de el pe tână‑rul general ce‑şi condusese oamenii atât de elegant. Râdeau amândoi, de parcă ar fi venit de la o petrecere.
— A, sfinţia‑voastră? grăi domnul bine dispus.
— Am venit aşa cum am hotărât ieri, zise Malaspina înclinându‑se cucernic. Din păcate, văd că inima voastră de creştin s‑a aplecat spre vărsare de sânge.
— Aţi văzut aşa ceva? se miră vodă.
— Nu. Am văzut numai începutul. Iar începutul mă nelinişteşte. Înseamnă că va fi război.
— Înţeleg din vorbele voastre că Báthory îl doreşte. Ieri v‑am rugat să mijlociţi pe lângă el în scopul ieşirii din principat. Oare cardinalul, care e o înaltă faţă bisericească, nu vrea să îndepărteze primejdia vărsării de sânge creştin?
— El se apără, zise Malaspina cu mânie greu reţinută.
— Şi voi îl apăraţi, spuse tăios Mihai.
— Adevărat! se încruntă Malaspina, căruia nu‑i plăcu asprimea lui vodă. Îl apărăm împotriva sălbatecilor de la Dunăre.
— Sfinţia‑voastră! îl întrerupse domnul pălind. Discuţiile sunt frumoase şi folositoare atâta vreme cât se poartă pe culmi înalte. Când coboară până la insultă, îşi pierd strălucirea şi valoarea. Deci, vom pune capăt acestor discuţii, în care te‑ai arătat mărunt. Noi ţi‑am înţeles jocul încă de ieri. Andrei Báthory te‑a trimis cu scopul de a căpăta la noi o amânare a războiului, până îi vor veni ajutoare. Dar cardinalul aşteaptă zadarnic ajutorul moldovenilor. Ştafetele pornite spre Oituz au căzut în mâinile noastre. Ştii sfinţia‑ta ce urmărea omul despre care spuneai că se apără? Urmărea să coboare peste Ţara Românească dimpreună cu Zamoyski şi Ieremia Movilă. Din fericire, am prevăzut gândurile omului ce se apără azi. Războiul va porni mâine. Oamenii mei au făcut drum lung. Sunt obosiţi. Până mâine se vor odihni. Apoi, Andrei le va cunoaşte puterea. Am înţeles că ai lucrat pentru cardinal din prietenie, iar prietenia e un lucru sfânt. Însă deasupra ei stă totdeauna dreptatea. Sfinţia‑ta n‑ai vrut să vezi dreptatea. Nici nu ne miră. Eşti un străin. Aici noi trebuie să vedem dreptatea şi să lucrăm pentru ea, nu străinii. Ia‑l, Băicoiene! se întoarse către tânărul clucer. După luptă să‑i dai cale liberă! Omul acesta e o mică năpârcă plină de venin, cu ochii mincinoşi, cucernici.
Când primele umbre ale înserării coborâră peste câmpia Şelimbărului, Sfatul de taină porni iarăşi în cortul cel mare al domnului Ţării Româneşti.
— Totul mi s‑a părut uşor până aici, grăi Preda Buzescu. Abia acum încep să mă sperii, măria‑ta. Nu de lupte, continuă el văzând o mică încruntare a domnului ţării. De lupte nu ne‑am speriat niciodată. Mă gândesc doar la ce va fi după bătălie. Dacă nu‑i tăiem pe toţi nobilii principatului, la caz de victorie a noastră, va fi zadarnică toată munca făcută. Nobilii vor ţese în jurul nostru pânze mincinoase, vor unelti, vor trăda, vor umbla cu pâră la Casa de Austria şi nu se vor sfii să aducă oşti străine în principat. Ei n‑au decât un dumnezeu al puterii lor. Iar dacă pierdem lupta, va fi şi mai rău. E atât de mare primejdia încât îmi vine să alung asemenea gânduri.
— Aşa este, Predo! răspunse vodă. Dar să ştii un lucru: Tot ce se capătă uşor în lumea asta are valoare mică. Ai vorbit azi aşa cum am gândit şi eu de cinci ani încoace. Şi nu‑mi vine greu a vă mărturisi că abia pe câmpia Şelimbărului m‑am dumirit de ce marii noştri înaintaşi, care au dorit unirea românilor într‑o singură ţară, n‑au încercat înfăptuirea ei chiar dacă au stăpânit multe părţi însemnate ale Transilvaniei. Lor le‑au lipsit nişte împrejurări prielnice. Noi le avem. În caz de victorie, raţiunea ne îndeamnă spre tăierea tuturor nobililor din principat. Dar noi nu suntem ucigaşi, Predo. Va trebui să găsim drumuri mai drepte. La caz de înfrângere, va trebui să ne desfacem de încleştarea duşmanului, pe drumul către Braşov.
— Îi batem, doamne, sări vistiernicul Bărcan din Bărcăneşti‑Prahova. Sunt mai puţini ca noi.
— Au fost, interveni Caravană. Azi au mai primit oşteni. Iscoadele noastre i‑au văzut coborând pe la Răşinari.
— Chiar de la egal îi batem, răspunse Bărcan. Avem oşti bune.
— Ca şi ei, zâmbi Costache. Puterea noastră cea mare stă în Oştirea Bucegilor. Ceilalţi oameni ai noştri sunt buni, însă au armele proaste.
— Am învins totdeauna când eram mai puţini, se mânie Bărcan. Dar acum?
— Bărcane! râse vodă. Ar fi un general slab cel ce nu prevede şi o înfrângere. Eu cred în victoria noastră. Totuşi, de multe ori apar necazuri. Numai nărozii îşi pun întrebări puţine. Aşa că e bine a ne lua măsuri din timp. De fapt, le‑am şi luat. Căpitanii ştiu ce au de făcut în asemenea împrejurare. Mâine în zori dăm bătălia. Va trebui să o câştigăm într‑o zi sau două. De se va lungi mai mult, situaţia noastră nu va fi prea bună. Alte ştafete ale cardinalului, ce ne‑au scăpat nouă, sunt convins că aleargă spre Movilă şi Zamoyski. Dacă nu ne grăbim, ne vom pomeni cu ei în coaste. Domnul Basta, generalul Casei de Austria, şade la graniţă cu oşteni îmbrăcaţi în zale. În privinţa noastră gândurile generalului sunt duşmănoase. El urmăreşte a fi guvernator al Transilvaniei. De vom pierde, va încerca să tragă foloase. De vom câştiga, va purta gânduri să ne înlăture. Basta ne tratează azi cu dispreţ ca pe unul dintre căpitanii lui. Ei bine, peste câteva zile ne vom încorona în Alba‑Iulia ca domn al Transilvaniei. Generalul va trebui să se plece în faţa lui vodă. Dar mândria nu va fi a noastră, ci a ţării. Novac!
— Poruncă, măria‑ta!
— Înainte de apariţia zorilor îţi aşezi oamenii în prima linie pe aripa stângă! Makó!
— Aici, măria‑ta.
— Cinci mii de secui vor intra în prima linie pe centru! Între tine şi Baba Novac păstrezi trei sute de paşi! Mihalcea!
— Poruncă, măria‑ta!
— Aşezi cavaleria alături de Makó, dar pe aripa dreaptă! Leca!
— Poruncă, doamne!
— Tu ţii aripa dreaptă pe margine, cu oştile călări ale Mehedinţilor, iar pedestrimea la spate! Soare!
— Poruncă, măria‑ta!
— Pui douăzeci de tunuri între despărţitura dintre Makó şi Novac! Ele vor apăra pe centru şi vor ajuta aripa stângă. Stoica!
— Aici, doamne.
— Duci douăzeci de tunuri între Leca şi Mihalcea! Acestea vor ajuta mai puţin, dar trebuie să fim tari pe aripa dreaptă în caz de atac al duşmanului. Udrea!
— Poruncă, măria‑ta!
— Patru mii de călăreţi din Armata Bucegilor îi aşezi în linia a doua! Să fie la trei sute de paşi în spatele spărturii dintre Makó şi Novac! Ei vor ieşi numai prin spărtura din jurul tunurilor! Altfel, putem face încurcătură de oşti. Radule!
— Poruncă, doamne!
— Patru mii de călăreţi din armata Bucegilor îi aşezi în linia a doua, la spatele lui Mihalcea şi Leca! De va fi nevoie, vor ieşi prin spărtura tunurilor. Niţă!
— Aici, măria‑ta.
— Ai opt sute de oşteni din Armata Bucegilor şi patru sute dintre dragii noştri luptători de sub Dunăre. Rămâi cu ei în pădure! Sunt flăcăi aleşi pe sprânceană. Tari ca fierul şi iuţi ca nişte diavoli. Linia a treia o vom forma din cei o mie de cazaci pe plată, o mie de saşi, o mie de secui, o mie de boieri şi armata Jiului. Aveţi alte păreri?
— Nu! grăi Preda Buzescu. Aşteptăm după datină să mai călcăm o dată pe locurile unde căpitanii au poruncă a‑şi aşeza oamenii şi tunurile.
Se ridicară cu toţii şi porniră pe jos. Cerul înnorat căzuse ca o căciulă miţoasă peste dealurile din jurul Şelimbărului.

*

Lumina zilei se statornici târziu. Plutea în aer o spuză subţire de ceaţă a cărei umezeală scornise frigul. Apoi apăru soarele roşcat şi lipsit de vlagă. Din gurile oamenilor şi cailor ieşeau aburi. Mânată de soare, ceaţa se întinse la rasul pământului trăgându‑se leneşă către locurile joase. Pe dealuri se usca iarba. În văi umezeala stăruia puternică sub o coadă lungă de ceaţă. Cu mult înaintea zorilor, cardinalul simţise că se pregăteau lucrări mari în tabăra lui vodă, astfel că oştenii lui ocupară bună poziţie de luptă. Ceaţa se trăgea peste oameni şi animale ca o greblă imensă. Curând, lumina dezveli aripa stângă a oştilor Ţării Româneşti. Ieşiră apoi la vedere poziţiile tunurilor, centrul şi, în sfârşit, aripa dreaptă. Peste câmpia dintre cele două oşti, natura parcă îşi încetase respiraţia. Era linişte. O linişte grea, apăsătoare. Călare pe calul său alb, Mihai‑vodă şedea neclintit în vârful unei ridicături de pământ. Din locul acela putea să cuprindă întreaga zonă a câmpului de luptă. De pe fruntea domnului dispăruseră obişnuitele cute adânci, care dovedeau gânduri multe. Faţa lui limpede era atât de nemişcată încât părea turnată în metal. Doar ochii ageri se mutau când pe bătaie lungă către liniile duşmanului, când apropiat spre poziţiile oştilor sale. Alături de vodă, Cae Indru, Preda Buzescu, Chirilă, Ducu Bărcan şi Caravană se uitau gânditori către zidurile Sibiului. Sosise ceasul hotărâtor, cumpănit cu grijă vreme de cinci ani. "Dacă ar trăi Iojica, gândi Cae, sufletul lui mare s‑ar umple de bucurie şi poate de îngrijorare. De nu izbândim azi, Ţara Românească se va oropsi cu totul. Nimeni nu va putea opri tăvălugul de oşti ce se va abate asupra ei din toate părţile. Aici la Şelimbăr se hotărăşte, în câteva ceasuri, viitorul românilor de pretutindeni. Ar trebui să fiu vesel şi sprinten, dar nu sunt. Mi‑e sufletul greu ca în faţa unor nenorociri. Lupta va fi crâncenă. Oştenii Transilvaniei sunt buni luptători şi au arme frumoase. Tunurile lor, turnate în arsenalul din Sibiu, sunt mai tari decât ale noastre. Le‑am simţit puterea în timpul manevrelor de ieri. Ţintaşii cardinalului ştiu să tragă. Numai măiestria tinerilor roşii ne‑a ferit ieri de pierderi. Cavaleria lor arată mai greoaie decât a noastră, dar călăreţii ei sunt tari ca fierul. De ce nu‑l foloseşte, oare, cardinalul pe Albert Király în locul lui Kornis? Király ar fi un general mare. Kornis ştie strategie cât ştiu eu să cânt popeşte. Dacă oştile Transilvaniei au azi o atât de frumoasă aşezare, nu cred să i se datorească lui Kornis, ci cardinalului."
— Băicoiene! se auzi porunca limpede a lui vodă.
— Aici, măria‑ta, tresări clucerul cufundat în gândurile sale.
— Trimite poruncă spre Baba Novac să înceapă atacul pe aripa stângă!
Curând, haiducii lui Novac porniră peste câmpie fără grabă. În acea clipă, atmosfera de încordare din inimile oamenilor, atât de grea dinaintea bătăliei, căzu cu totul. Acum, altele erau gândurile lor. Simţind primejdia, caii haiducilor se opinteau nervoşi, gata a rupe rândurile. Tunurile dintre Makó şi Novac tăceau. În schimb, cele de pe zidurile Sibiului începură să împroaşte aspru. Săbiile ieşiră la vedere, deasupra capetelor. Petre Huszár, căpitanul aripei stângi a oştilor Transilvaniei, ştia că nu‑i potrivit să aştepţi inamicul pe loc. Numai avântul din goana cailor îţi dă putere. Cu un gest năprasnic, făcu semn călăreţilor din comitate să se pună în mişcare. Sus pe dealul Gregori, cardinalul, înconjurat de nobili, privea cu ochii reci, de bun general, mişcările din câmpie. Poruncile lui sunau scurt, iar Kornis devenise un simplu intermediar între principe şi ştafete. Rândurile lungi ale haiducilor se resfirară din mers. Cavaleria lui Huszár venea în pâlc mare, hotărâtă a sparge mijlocul potrivnic. La un semn al lui Novac, întreaga aripă stângă a haiducilor se deplasase puţin către centru, învăluind tunurile româneşti. Aproape de clipa împreunării celor două cavalerii, rândurile din spate ale haiducilor se desfăcură în lături, iar tunurile lui Soare loviră în plin oastea comitatelor. Pe margini, haiducii începură să lovească temeinic. Apoi, tunurile tăcură. Pierderile lui Huszár erau mari.
— Să intre Makó! strigă vodă.
Secuii porniră vijelioşi, dar cavaleria lui Huszár apărată de zale părea bine înfiptă în pământ. De sus de pe dealuri lupta părea o joacă, iar strigătele şi vaietele mari veneau ca o adiere. Cardinalul observă la vreme ieşirea lui Makó.
— Să pornească Melchior Bogati! porunci el. Dar numai cu cavaleria! Pedestrimea rămâne pe loc!
Generalul Kornis, transpirat şi vânăt de mânie, slobozi ştafete iuţi spre Bogati. Dar cavaleria din comitate se frânse brusc şi căzu îndărăt. Numai o manevră dibace a lui Bogati evită la timp zidul ce se rostogolea în dezordine către tabără, scăpând oastea cardinalului de mare învălmăşeală.
— Bine, Bogati! exclamă Andrei. Am pierdut prima şarjă însă abia acum începe greul pentru valahi. Să lovească Lazăr pe dreapta!
Înfierbântat şi acoperit de sânge, Novac intrase cu oamenii săi prea mult spre zidurile Sibiului. Bogati făcu o nouă manevră laterală, iar haiducii şi secuii se pomeniră deschişi în faţa tunurilor şi a pedestrimii Transilvaniei. Pe marginea stângă Bogati lucra spornic. Huszár îşi adună rândurile lângă el. Haiducii se subţiau în fiece clipă. Apoi se rupseră. Centrul oştilor Transilvaniei venea asemenea unui măturoi mare, aruncând totul din faţa lui.
— Bogati e un mare căpitan! grăi vodă. Să intre călăreţii roşii!
Linia a doua, formată din patru mii de călăreţi ai Armatei Bucegilor, îşi subţie mijlocul pe lângă tunuri. Apoi, din goana cailor sprinteni, făcu un triunghi uriaş. Colţul triunghiului pătrunse adânc în centrul măturoiului. Din nou Bogati îşi arătă înţelepciunea, desfăcând cavaleria comitatelor pe mărgini, astfel ca tunurile de pe ziduri să‑i poată lovi în plin pe roşii. Dar Armata Bucegilor uşoară ca fulgul se lipi de cei din comitate, iar tunurile fură nevoite să tacă. Puternicul măturoi bătu în loc neputincios, apoi căzu îndărăt. Ridicaţi în scări, tinerii roşii se răsuceau ca un vârtej. Steagul cel mare al principelui intră în mâinile lor. Andrei Báthory slobozi împotriva lor oştile din linia a treia. Măturoiul prinse viaţă şi porni din nou spre tabăra lui vodă, acoperindu‑i cu totul pe cei patru mii de roşii. Părea că nimic nu mai putea opri măturoiul. Caii valahilor, ce nu mai aveau răgaz de întoarcere, se rostogoleau pe spate. Cardinalul se ridicase de pe scaunul său şi privea calm. Pe întreaga câmpie puterile câinelui valah cădeau îndărăt. Pe stânga şi pe centru, Mihai‑vodă pierduse bătălia.
— Niţă! spuse vodă atât de încet, încât Băicoianu abia îl auzi.
La un semn al clucerului, o mie două sute de tineri ieşiră din pădurea vecină. Caii lor odihniţi jucau nervoşi. Mirosul de sânge ajungea până la ei. Ochii tinerilor scânteiau ca şi ai lui vodă.
— Măria‑ta, pierdem! strigă Bărcan descumpănit.
Mihai‑vodă râse aspru.
— N‑am sa uit vorba ta de ocară, Bărcane.
Apoi le făcu semn tinerilor să‑l urmeze. Când fiecare clipă mărea dezastrul, vodă parcă se mişca prea încet pentru ochii lui Bărcan. Cu gesturi domoale îşi trase vestita lui bardă. Mihai nu mai privea peste toată câmpia, ci numai într‑un anumit loc. Calul său, ce şezuse atâtea ceasuri încremenit, porni ca o săgeată. În câmpia acoperită de fum, de praf şi de leşuri, întreaga ordine de luptă se stricase. Măturoiul dădea ultimele lovituri pe stânga, de parcă numai el mai rămăsese în picioare. Bogati îi luase locul lui Huszár în frunte. Dar nu cu năvală mare, ci cu mişcări chibzuite. Nu îl atrăgeau nici tunurile valahilor, nici steagurile. Manevra atent să înconjoare pe stânga întreaga tabără a lui vodă. Intrarea lui Mihai în luptă fusese atât de fulgerătoare încât o observă târziu. Pâlcurile mici ale comitatelor parcă intrau sub tăvălugul românesc. Zadarnic încercă Bogati o nouă manevră. Roşii lui vodă îi luară dintr‑o parte. Şi abia acum înţelese Bărcan de ce privise Mihai atât de îndărătnic într‑un singur loc. Strigătul domnului Ţării Româneşti acoperea bubuitul tunurilor. Barda lui grea nu lovea de două ori în acelaşi loc. Parcă o adevărată urgie se abătuse în coasta măturoiului. Baba Novac, acoperit de răni şi de sânge, prinse puteri dintr‑o dată. Oştile Jiului şi Mehedinţilor căpătară aripi. Dar Moise Secuiul, bun căpitan al cardinalului, puse umerii oştilor sale lângă Bogati. Un timp, lupta încremeni pe locul de lângă tunuri. Măturoiul ţinea ultima stavilă. Domnul Ţării Româneşti intrase într‑un pâlc mare. Cuţitele lui Cae şi Chirilă porneau rar, însă fără chip de greşeală. Ducu şi Grasa puneau stavilă pe margini, atunci când viaţa domnului intra în cumpănă. Costache, cu ochiul stâng acoperit de sânge, apăsa rar pe pistoale, dar tot atât de sigur. Un pâlc al lui Bogati, alcătuit din tineri călăreţi spătoşi, îl răzleţi pe Chirilă. La dreapta lui, roşii treceau ca apucaţii scoţând strigăte mari. Săbiile lor lucrau frumos şi cu sete. Chirilă fu încolţit pe margine. Aruncă ultimul cuţit în clipa în care simţi arsura unei săbii între coaste. Calul său lovit cu foc de pistol căzu şi‑i prinse piciorul sub el. Ziua picase către seară. Amurgul învelea câmpia. Doar zidurile Sibiului şedeau în lumină. Chirilă privi spre ele şi se miră văzându‑le cum se culcă pe o parte în rotiri mari. "De ce tremură oare lumina de pe ziduri?" se întrebă el.
De două ori sabia unui călăreţ căzu către gâtul lui. De două ori, altă sabie puse stavilă aspră. Dar Chirilă nu observă aceasta. Numai slaba lumină de pe ziduri îi stăruia în minte. Armăsarul său făcu o ultimă zvârcolire şi‑i liberă piciorul. Tânărul se adună ghem, chiar dacă piciorul atârna de la genunche ca o cârpă. Nici un vaiet nu‑i ieşi dintre buze. Doar ochii lui cătau lacomi către lumina soarelui de pe ziduri. Vocile aspre de deasupra lui nu le auzi. Nu observă nici măcar gesturile celor din jur. "De ce tremură oare lumina de pe ziduri?"
— Opreşte, domnule Vitez! strigă alături de Chirilă un tânăr plin de mânie. Când s‑a mai pomenit ca un cavaler să‑şi ucidă adversarul căzut?
— În lături, Ioan Bogati! răspunse la fel de mânios fiul şpanului de Turda. Omul acesta e Chirilă Zece Cuţite. Faimosul Chirilă...
— L‑ai lovit din spate, domnule! N‑ai nici un merit! răspunse fiul marelui căpitan Bogati.
De două ori lovi tânărul Vitez spre gâtul lui Chirilă. De două ori sabia lui Bogati se opuse. Prietenii îi despărţiră greu. Culcat lângă cal, Chirilă încetase a mai privi lumina de pe ziduri. Bogati descălecă şi îi acoperi faţa cu haina sa verde, acoperită de tăieturi. Apoi, cătă cu amărăciune în urma tăvălugului românesc. Frumoşii călăreţi roşii tăiau lângă zidurile Sibiului. Nimic nu i‑ar mai fi putut întoarce. Falnica oaste a Transilvaniei se risipea către dealuri f ărâmiţată.
Vodă ajunse aproape de corturile cardinalului. Barda şi hainele sale erau pline de sânge. Calul se opri brusc sleit de puteri. Mihai se lăsă în scări doar o clipă şi îşi simţi mâinile ca de plumb. În jurul său nu mai răzbeau strigăte, ci respiraţii grele. Privirile lui cuprinseră câmpia până departe, dar nu întâlniră decât oaste românească. Alături, cineva strigă cu voce slabă:
— Victorieee...
Îi răspunseră câteva glasuri sleite. Fusese un iureş dus dincolo de puterile obişnuite ale oamenilor. Vodă cată cu mirare spre Indru. Acesta zâmbea palid. Umărul tânărului se înroşise de sânge, iar braţul părea mai ţeapăn ca de obicei. Alături, Costache încerca să şteargă cu palma sângele închegat peste ochi. Părul zbârlit al Zambilicăi arăta neliniştea armăsarului, care nu auzea vorba grăsunului său stăpân. Ducu privea ţintă o tăietură de pe faţa lui vodă. Preda îşi pipăia o umflătură în creştet. Tinerii roşii porniseră a se obloji între ei, sau îşi ştergeau săbiile. Minai încerca să‑şi apropie bucuria, dar ea nu veni curând.
"Mulţi morţi, gândi el. Prea mulţi şi numai creştini."
Apoi se întoarse.
— Bărcan!
— Poruncă, măria‑ta! strigă năduşit voinicul prahovean.
— N‑am uitat vorba ta, Bărcane. Să ştii că numai nevolnicii se văicăresc înainte de vreme.
— Lipseşte Chirilă, se miră Cae.
— Cine?! întrebă domnul Ţării Româneşti şi ai Transilvaniei.
— Chirilă, măria‑ta.
Vodă îşi struni calul, dar Vânt sălbatec, armăsarul lui Cae, gonea îndărăt parcă a sminteală. Zambilica mesteca din pirostriile sale cu mult spor, fiindcă auzise un strigăt de spaimă al stăpânului. Caii săreau peste leşurile multe, gata să se poticnească din clipă în clipă. Tânărul Bogati şedea îngenuncheat lângă Chirilă.
— Mort? întrebă Cae aruncându‑se năvalnic de pe cal.
— Nu ştiu, domnule, dar mi‑e teamă.
Vodă, Costache, Ducu şi Grasa descălecară alături. Cae ridică haina cea verde.
— Ah, ah! Piciorul său şade anapoda, zise Costache. Dar nu e rupt, continuă pipăindu‑l, ci numai sărit din genunche. Îl punem noi la loc îndată.
Roti piciorul binişor, apoi îl trase.
— Asta e totul, râse Caravană observând cum se mişcă pleoapele lui Chirilă.
— Am câştigat, prietene, grăi vodă cu vocea atât de schimbată încât părea să nu‑i aparţină.
Chirilă zâmbi, dar nu înţelese.
— E zi, sau noapte? întrebă şoptit. Nu văd lumina soarelui pe ziduri.
— S‑a lăsat înserarea, dragul meu, răspunse Cae.
Rănitul tăcu de parcă încerca să mediteze asupra cuvintelor auzite. Apoi întrebă îngrijorat:
— Vodă... Unde e vodă?
— Aici, aici, prietene.
Rănitul încercă de câteva ori să vorbească, dar numai pleoapele se zbătură neputincioase.
— A pierdut prea mult sânge, măria‑ta, observă Caravană.
— Se vede, aprobă vodă. Duceţi‑l în cortul meu!
— Nu, doamne! se opuse Costache. Acum e prea târziu să‑l mai urnim de aici.
— Poate că Zimmermann, felcerul principelui..., îndrăzni Ioan Bogati.
— Ce‑i cu Zimmermann? întrebă Cae.
— Se află în Sibiu, răspunse cavalerul în Verde.
Cae Indru sări în şa, iar Vânt Sălbatec porni sprinten către porţile oraşului. Bogati călărea alături de el.
— Domnia‑ta l‑ai împuns? întrebă Indru.
— Nu, domnule, grăi aspru cavalerul în verde. Nu obişnuiesc a‑mi lovi adversarul din spate.
— Dar cine?
— Veţi afla, domnule, însă nu de la noi.
Cae întoarse privirile către tânărul cavaler. Îi cercetă îndelung faţa colţuroasă, nu lipsită de frumuseţe, apoi spuse parcă mai mult pentru sine:
— Îmi placi, domnule Bogati! Eşti cumva fiul vestitului căpitan ce a câştigat azi admiraţia lui vodă?
— Nu ştiam că Mihai‑vodă îşi preţuieşte duşmanii, răspunse tânărul mirat, dar am cinstea să mă număr printre fiii căpitanului Melchior Bogati.
În mijlocul câmpiei, Costache, Ducu, Grasa, Găluşcă, Toroipan, Adormitu, Ciripoi‑fiul şi Tufănel‑fiul şedeau de strajă lângă trupul marelui aruncător de cuţite. Oştile victorioase intrau în Sibiu la lumina torţelor. Dincoace de ziduri, noaptea răcoroasă îşi depăna urzeala închisă peste miile de morţi. Lipseau de lângă Chirilă doar Tufănel‑tatăl şi Ciripoi‑tatăl. Cei doi veri avuseseră ceva necazuri cu gloabele lor ce se răzleţiseră de marele tăvălug românesc. Dar pentru lămurirea lucrurilor, e bine să ne întoarcem către sfârşitul iureşului condus de Mihai‑vodă.
Caii verilor, zăpăciţi de strigătele mari, sau poate cu unele vătămături nevăzute, o luară pe de lături în goană turbată către cortul cel mare al cardinalului. Cum primejdia se arăta grozavă acolo, Tufănel‑tatăl răcni din toate puterile:
— Sfinte Haralambie, făcătorule de minuni, ai milă şi potoleşte gloabele! Auăleo! Ajungem singuri acolo şi ne taie ăia. N‑auzi, sfântule...?
Ciripoi, mai puţin cucernic şi aplecat spre simţirea practică, începu unele tratative cu gloaba:
— Dragul meu, se rugă el, opreşte niţel că n‑o fi foc! Unde mă duci, fir‑ai al dracu...! Domoleşte ale picere să te oblojesc! Îţi dau grăunţe... frumosule! Fir‑ar măta...!
Corturile nobililor erau goale. Ultimii dintre ei îşi zoreau caii întorcând spatele. Andrei Báthory, răzleţ de curteni, rătăcea pe sub poale de păduri. Călugărul Zablije îl urma ca un câine plouat.
Când ajunseră verii printre corturi, doi nobili mari în umeri ca uşile, tocmai o luau din loc. Tufănel şi Ciripoi, care făcuseră un ocol nedorit, le ieşiră în faţă, iar gloabele lor sleite de puteri opriră ca prin farmec. Văzându‑i pe veri cam piperniciţi la trup, mânia nobililor crescu brusc. Traseră săbiile cu gesturi iuţi, înfiorătoare. Tufănel şi Ciripoi simţiră că li s‑a apropiat sfârşitul. Îşi înghiontiră animalele, însă fără spor. Săbiile se ridicară împotriva lor.
— Indurare, dragi nobili! strigară cei doi slobozindu‑şi pistoalele.
Loviţi în piept, uriaşii scăpară săbiile. Verii, pricepuţi a ajuta la descălecare nedorită, săriră de pe cai şi‑i împinseră creştineşte.
— Mamă, ce cai! strigară frecându‑şi mâinile.
Dar chiar în clipa aceea sosiră trei zdrahoni rătăciţi ca şi ei. Frumoşii armăsari îi îmbiară. Cel mai sprinten şi mai mustăcios dintre noii veniţi îi dădu un brânci lui Ciripoi‑tatăl. Fostul negustor din Piaţa Zece Mese căzu în fund. Văzând însă că‑i scapă frumuseţe de pradă, îşi înfipse dinţii în piciorul zdrahonului. Urmă un răcnet, după care omul ridică al doilea picior, gata să‑l zdrobească pe Ciripoi. Tufănel văzu pericolul în care intrase vărul. Dintr‑un salt frumos pentru vârsta lui, prinse piciorul mustăciosului zdrahon, iar acesta căzu cât colo. Ortacii săi tăbărâră asupra verilor, dar Tufănel şi Ciripoi trecură în patru labe pe sub burta armăsarului şi o luară la goană în cercuri mici. Când unul dintre urmăritori fu gata a‑l prinde pe Tufănel, acesta avu ceva gânduri năstruşnice şi se aşeză capră. Zdrahonul nu mai avu timp să se oprească, veni buluc peste capră şi se rostogoli năuc. Totuşi, lupta s‑ar fi încheiat rău pentru veri, dacă n‑ar fi ajuns acolo căpitanul Mihalcea.
— Opriţi! strigă el mânios. La spatele vostru sunt mii de morţi, iar voi v‑aţi apucat de prădăciuni. Tăiaţi‑i fără milă! se întoarse către oştenii din jur.
— Dar nu ne băteam, grăi Tufănel cu şiretenie. Taman le arătam acestor domni cum i‑am răpusără pe nobilii de colo.
— Voi i‑aţi doborât?
— Noi, boierule, grăi cu mândrie Ciripoi‑tatăl.
— Care e numele tău?
— Ciripoi, doamne.
— Minţi! Ciripoi e mai tânăr.
— O fi, râse negustorul, dar eu sunt Ciripoi‑tatăl.
— Mda! îl cunosc pe fiul tău. Hai, duceţi‑vă dracului!
— Îndată, boierule, îndată.
Verii smulseră frâiele cailor din mâinile zdrahonilor şi îşi văzură de drum.

Capitolul 14

Trecuse de miezul nopţii. O noapte rece, jilavă, care înfiora până şi caii. Mulţi dintre oştenii lui vodă se odihneau după lupta crâncenă din timpul zilei. Două mii de tineri aflaţi sub conducerea lui Radu Buzescu isprăviseră îngroparea morţilor. Miile de răniţi ai celor două oşti ce se înfruntaseră atât de crunt căpătau oblojeli în cetatea Sibiului. La miez de noapte câmpia arăta din nou curată, chiar dacă mişcările oştenilor nu se potoliseră. Prevăzător, vodă ocupase noi poziţii de luptă sub adăpostul zidurilor. Trei mii de călăreţi conduşi de banul Mihalcea dormiseră câteva ceasuri, apoi se puseră în mişcare pe dealurile ce duceau către Blaj. Misiunea lui Mihalcea nu era uşoară. El trebuia să ajungă la Cluj în marş forţat. Să cadă acolo prin surprindere şi să ocupe cetatea. Pe drumul către Sebeş, alţi treii mii de călăreţi, sub comanda lui Udrea, îşi zoreau caii pentru a ajunge la răscrucea care asigura legătura dintre cetăţile Devei şi Alba‑Iulia. Patru mii de călăreţi roşii, răsfiraţi în cerc larg, aveau poruncă să cerceteze terenul din jurul Sibiului până departe pe munţi şi dealuri. Iscoade răzleţe, conduse cu pricepere de neobositul Niţă, ieşiră în pâlcuri mici, pentru a prinde urma duşmanului. Alte iscoade porniseră în pâlcuri împărţite pe distanţă de o poştă unii de alţii, cu poruncă să observe mişcările moldovenilor în valea Oituzului.
Când se lumină de ziuă, Mihai‑vodă intră în cortul său, refuzând ospitalitatea caldă a oraşului.
— Doamne! grăi clucerul Ieremia Băicoianu, ascunzându‑şi necazul doar pe jumătate. Vi se cuvine oare adăpostul acesta vremelnic, acum când palatele Sibiului vă aşteaptă?
— Mi se cuvine, clucere, zâmbi vodă. Am venit aici cu oştenii mei dragi, iar locul meu e între ei. Ce ar crede oare oştenii dacă aş lipsi?
— Ar crede că vodă se odihneşte.
— Ei, la naiba! râse domnul. Dacă aş fi un simplu oştean, l‑aş înjura pe conducătorul care caută culcuş bun dincolo de tabără.
Zicând acestea, Mihai‑vodă se întinse pe aşternutul aspru de pături. Faţa lui palidă arăta oboseala trupului. Băicoianu îl acoperi cu o cergă miţoasă apoi se ghemui aproape de uşă, iar somnul coborî greu chiar în clipa aceea.
Aproape de ceasul prânzului, vodă îşi clăti faţa cu apă rece ca sloiul. Puţinele ceasuri de odihnă îl învioraseră. Pe fruntea mare, limpede în toiul bătăliei, apăruseră cute adânci. Gândurile domnului se adunau acolo parcă mai multe decât altădată.
— A sosit Cae Indru, măria‑ta, spuse clucerul.
— Să intre!
Tânărul salută adânc. Mâna lui, ţeapănă în ajun, era vioaie. Cămaşa albă ca laptele, îmbrăcămintea fără cusur şi faţa rasă proaspăt nu arătau nimic din încercările prin care trecuse cu o zi înainte.
— Parcă eşti scos din cutie, râse domnul. Iar mâna cred că merge spre bine.
— Datorită lui Zimmermann, zâmbi Cae. Neamţul acesta e un mare felcer. Până şi ochiul prietenului Costache s‑a curăţat cu totul. Acum e rândul măriei‑tale.
— Acum? Abia acum? Ia uite ce nepot iubitor! Te pomeneşti că nu ai dormit toată noaptea de grija mea, continuă vodă să râdă.
— Chiar aşa, doamne, răspunse tânărul mai aspru de‑cât ar fi dorit. De două ori am venit cu Zimmermann în toiul nopţii, dar unchiul nostru avea treburi. Din zori aşteptăm la uşa cortului. Doar printr‑o minune nu m‑am încăierat cu prietenul Băicoianu, care mârâia ca un dulău.
— Ei, dacă aşa stau lucrurile, grăi vodă şăgalnic, va trebui să mă supun lui Zimmermann. Ce‑i cu Chirilă?
— Mai bine decât ne‑am aşteptat, însă mai rău decât speram.
— Scapă?
— Greu de ştiut, doamne. L‑am adăpostit într‑o casă din Sibiu. Felcerul a lucrat lângă el câteva ceasuri.
Zimmermann îşi făcu apariţia în cort. Era un bărbat înalt, uşor adus de spate, slab ca o coajă de copac, iar nasul ca un plisc de uliu parcă întărea subţirimea corpului. Îl salută pe vodă ploconindu‑se adânc, apoi se apropie cu îndrăzneală. Pipăi cu îndemânare tăietura de pe faţa domnului, fără să scoată o vorbă.
— O mică zgaibă, grăi Mihai.
— Aşa e, doamne! răspunse felcerul. Răutăţile mari vin de obicei de la lucrurile mici neluate în seamă.
— Frumos răspuns, domnule Zimmermann! Asta se potriveşte nu numai la răni. Dacă tai binele pe jumătate, el nu mai creşte ci pică spre ofilire. De tai răul numai pe jumătate, acesta se ridică din nou cu puteri înzecite. Ce veşti îmi poţi da despre Chirilă?
— Vlad se află în cumpănă cu viaţa, măria‑ta.
— Vlad? Care Vlad?
— Fiul lui Alexandru‑vodă, măria‑ta. Înaintaşul vostru în scaunul Ţării Româneşti.
— Te întrebasem despre Chirilă.
— Iar eu v‑am răspuns. Domnul Chirilă, sau Vlad, e fiul lui Alexandru‑vodă.
— Ce tot vorbeşti aicea, domnule Zimmermann? se încruntă Mihai. Pe fiii lui Alexandru i‑am cunoscut. Ei s‑au săvârşit din viaţă sub iataganele turcilor.
— Nu toţi, grăi felcerul cu îndrăzneală. Vlad e copil din flori. Eu am îngrijit naşterea lui la Viena, acum treizeci şi doi de ani. Dacă viaţa acestui tânăr nu s‑ar afla în mare cumpănă, nu v‑aş vorbi astfel despre el.
— Ştiai asemenea lucruri? se întoarse vodă către Cae.
— Ştiam, doamne. Cam puţine, ce‑i drept, dar ştiam.
— Şi de ce nu ne‑ai spus?
— Nu era dorinţa prietenului Chirilă.
— Înţeleg. Vlad avea drepturi la scaunul Ţării Româneşti ca şi noi.
— Dar el a vrut să fie doar un simplu Chirilă, măria‑ta, fiindcă în scaunul ţării se aşezase cel mai vrednic om al neamului nostru.
— Îngrijeşte‑l, domnule Zimmermann! porunci vodă cu glas ce nu părea al său. De va scăpa cu viaţă, te voi răsplăti regeşte.
— Am mai mult decât îi trebuie unui bătrân, zâmbi ofilit felcerul. Chirilă a stat în casa mea ani mulţi ca un fiu bun. De el mă leagă atâtea încât orice răsplată ar păli în faţa dragostei mele.
— Nu înţeleg, se miră vodă.
— Nici nu aveţi cum, fără mărturisirea mea. Pe mama lui, doamna Florica, am găsit‑o la Viena într‑o sărăcie cumplită. Fusesem chemat să dau ajutor la o naştere grea. Clienta mea nu avea putinţă de plată. Am dus‑o la mine. Eram un felcer cunoscut şi bogat. Acolo s‑a născut Chirilă. Doamna Florica a murit după câţiva ani. Era o femeie frumoasă şi plină de gingăşie. Tânărul Chirilă a rămas în casa mea. Când a crescut, l‑am trimis la cele mai bune şcoli ale Apusului. Puţini tineri din Viena s‑ar fi putut măsura cu el în cunoaştere şi mult mai puţini în dibăcia armelor. În toată Viena nu se afla spadasin care să‑i stea în faţă.
— Spadasin?! îl întrerupse vodă uimit. Niciodată nu ne‑a vorbit despre asemenea haruri. Niciodată nu l‑am văzut mânuind o sabie.
— Firesc, măria‑ta! Chirilă avea mare aplecare către poezie. Ştia să recite frumos, cald, sau punea pe hârtie cuvinte minunate. La douăzeci şi ceva de ani s‑a îndrăgostit. Era o tânără de neam mare, a cărei frumuseţe atrăgea mulţi cavaleri. Fata îi arătase chiar de la început oarecare interes. Chirilă s‑a bătut pentru ea. Sabia lui nu l‑a iertat pe unul dintre acei cavaleri. Dar foarte curând, frumoasa fată şi‑a făcut nume prost, căzând spre păcatul desfrânării. Dezgustat, Chirilă a lepădat sabia pentru totdeauna. Apoi, l‑a prins dorul de ţară. După plecarea lui, mi‑am părăsit casa. Am venit aici. L‑am urmat fără şovăială. Simţeam nevoia să fiu aproape de el.
Tăcură. Peste câmpie pornise un vânt aspru, ce îndoia copacii. Până şi corturile se aplecau neputincioase în faţa lui. Deasupra munţilor, norii albicioşi prevesteau zăpadă. Stoluri de păsări atrase de mirosul sângelui scormoneau câmpia cu priviri agere, dar nu se lăsau în jos. Hrana vremelnică dispăruse în toiul nopţii.
— Doamne! grăi Băicoianu. Aşteaptă în faţa cortului un străin. Un neamţ între două vârste, care încearcă din zori să vină dinaintea măriei‑tale. După straie, pare depărtat de aceste meleaguri, chiar dacă înfăţişarea lui nu se dovedeşte prea îngrijită.
— Pofteşte‑l! porunci vodă.
Un bărbat de statură mijlocie, cu faţa rasă proaspăt, se plocni înaintea domnului Ţării Româneşti şi al Transilvaniei.
— Măria‑ta! vorbi străinul într‑o nemţească aleasă. Graiul valahilor nu‑l cunosc decât slab. El se aseamănă bine cu latina atât de dragă nouă şi se dovedeşte la fel de dulce şi curgător. Poate că ne‑ar trebui un tălmaci.
— Te ascult, domnule! îl încurajă vodă într‑o nemţească fără cusur.
Faţa inteligentă a musafirului străluci de mulţumire şi surpriză.
— Ah, măria‑ta! spuse cu neprefăcută sinceritate. E o mare bucurie pentru mine observând că ştiţi limba neamului meu. Sunt neamţ din Bavaria. Numele meu este Karl Winter. Un prieten învăţat din Ţările‑de- ‑jos, care a vizitat aceste locuri, mi‑a trezit interesul pentru poporul valah. Am venit aici pe cheltuială proprie. Eram plin de nerăbdare să‑i cunosc pe valahi şi dornic să merg la Tomis, acolo unde Ovidiu, marele părinte al poeziei europene şi strămoşul vostru, a trăit şi s‑a săvârşit din viaţă. Am umblat pe Jiu şi pe Olt, dar numai în părţile de sus, către munţi. Am fost în Moldova până la marginea Pocuţiei dinspre poloni. Am cutreierat satele Transilvaniei. Obiceiurile valahilor, dansurile vechi, atât de grăitoare, firea lor deschisă, inteligenţa şi chibzuiala lor m‑au încântat. În dansuri, am descoperit întreaga vitalitate a acestui neam şi am priceput că numai cu asemenea calităţi valahii au trecut peste greul năvălirilor şi au trăit ca neam latin aici la porţile răsăritului. Un neam slab, lipsit de astfel de vitalitate, s‑ar fi pierdut de mult. I‑am povestit aceste lucruri tânărului prinţ Andrei Báthory, care ne‑a primit frumos. Auzind însă despre gândurile noastre de a căuta mormântul lui Ovidiu şi marea preţuire ce avem pentru neamul valahilor, ne‑a luat cu puterea tot ce aşternusem pe hârtie şi ne‑a alungat. Lipsit de mijloace, vin dinaintea voastră cu rugămintea de a ne înlesni drumul spre Tomis.
— Eşti poet? se interesă Mihai‑vodă.
— Nu, măria‑ta. Eu cercetez neamurile şi scriu despre obiceiurile lor. Peste câţiva ani vor veni aici oameni mai învăţaţi decât mine. Oameni care au auzit lucruri minunate despre valahi.
— Băicoiene! strigă domnul.
— Poruncă, măria‑ta!
— Să‑i dai domnului Winter trăsura noastră şi zece călăreţi însoţitori! Iar vistierul Bărcan să‑i aducă degrabă o sută de galbeni!
— Îndată, măria‑ta, dar a sosit Kornis care s‑a predat lui Niţă şi vrea să se arunce la picioarele voastre. Au mai venit şi alţi nobili cu daruri şi cu gânduri de a pregăti intrarea noului principe în Alba‑Iulia.
— Să aştepte! Domnul Winter ne spune lucruri mai mari decât ar putea ei. Caută‑ne la întoarcere, domnule Winter! Călăreţii mei te vor feri de primejdii. Îţi dăm scrisoare de liberă trecere oriunde doreşti. Scule pentru scris îţi va aduce vistierul nostru. Cunoşti poeziile lui Ovidiu?
— Le cunosc, măria‑ta.
Vodă zâmbi.
— Păcat că timpul nu ne îngăduie a sta mai mult împreună! Drum bun, domnule Winter!

*

Acolo unde Târnava Mare face ultimul cot larg înainte de împreunarea ei cu Mureşul, unde marile dealuri Hoanca şi Căpud o privesc răbdătoare cum îşi învolbură apele când vine turbată la vreme de primăvară, sau potolită în toiul verii, se ridică frumosul castel din Obreja. Pe zidurile lui stăruiau cândva străji mândre, cu ochi ageri, şi mâna grea, cu torţe mari la vreme de noapte. În ziua când la Şelimbăr se hotăra soarta principatului Transilvaniei, Stela Cristu, frumoasa stăpână din Obreja, şedea de taină pe terasa castelului cu tânăra contesă Alberta Teke şi masiva baroană Maria‑Florenţa de Szentiváni. Înserase. Din parcul imens venea un iz potolit de frunză căzută. Cele trei prietene discutau între ele cu gândurile aiurea, în vreme ce inimile lor se dovedeau pline de griji. Stela se gândea la Cae şi la fratele ei. Alberta la Chirilă, iar baroana, mai guralivă, nu uita să pomenească des mamele lui Costache Caravană. Aerul rece care urca dinspre Târnava asemenea unui junghi, le alungă de pe terasă în sufragerie. Acolo era cald. În căminul uriaş, bucăţi de lemne mari cât un stat de om ardeau vesele, iar flăcările gălbui‑roşcate porneau în joacă a se oglindi pe tencuielile pereţilor înalţi. Puţinele lumânări nu acopereau cu destulă lumină colţurile încăperii, dar ajutorul flăcărilor aducea întărire. Grăsunul majordom ce nu‑şi urmase stăpânul în luptă, având poruncă de pază a castelului, se învârtea pe picioarele lui scurte, dornic să îndestuleze cu bunătăţi o seară plăcută. Spre dezolarea lui, cele trei prietene nu se atinseseră de tacâmurile multe. Doar doamna Maria‑Florenţa îl răsplătise într‑o oarecare măsură, încercând minunatele vinuri de Târnave. Aproape de miezul nopţii prietenele nu se hotărâră să părăsească sufrageria. Aflaseră printr‑un curier că lupta de pe câmpia Şelimbărului începuse în zori. Dar de la prânz încoace nici o veste nu mai intrase la Obreja. Măruntele nimicuri ce şi le povesteau, pauzele dintre vorbe, răspunsurile în doi peri arătau neliniştea lor. În vreme ce tinerele doamne şedeau de taină, un călăreţ mânat parcă de toate urgiile iadului îşi zorea calul pe dealurile dintre Sibiu şi Obreja. Goana atât de nefirească la vreme de noapte, fără lună, aducea a sminteală pe un astfel de drum greu, cu văgăuni primejdioase, ori cu trunchiuri de copaci care barau calea ici‑colo. Când se împlini jumătate din noapte, străjile castelului auziră tropot de cal şi se grăbiră să desfacă porţile mari fără a‑l mai cerceta pe călăreţ. Obreja aştepta veşti de la Şelimbăr. Dalele de marmură din prima curte cântară aspru sub copitele armăsarului. Apoi se deschise uşa sufrageriei, iar în prag apăru Ducu cel Iute. Hainele lui zdrenţuite şi faţa zgâriată arătau goana prin păduri. Stela, Alberta şi Maria‑Florenţa se ridicară. Pe chipurile palide şi în ochii lor Ducu citi întrebările chinuitoare.
— Victorie, grăi tânărul, dar numai faţa Stelei luci a bucurie.
— Cae? murmură ea abia auzit.
— Nu.
— Fratele nostru?
— Nu.
— Costache? se agită Maria‑Florenţa.
Ducu făcu un gest negativ. Alberta nu mai întrebă. Din buzele ei ca ceara dispăruse tot sângele, însă nu tresări. Doar mâinile care mângâiau în neştire un boboc de trandafir galben, atât de rar toamna, se desfăcură fără vlagă. Frumosul boboc pică la picioarele ei chiar dacă mângâierea mai stăruia în degetele înfiorate.
— Aţi fi în stare să faceţi o călătorie acum la vreme de noapte? o întrebă tânărul.
— Aş fi, domnule, răspunse ea cu un calm nefiresc.
— Nu cu trăsura, ci călare.
— E atât de grabnic?
— Foarte grabnic.
— Atunci, înseamnă că nu a...
— Nu! Nu a murit, doamnă. El a cerut să vă vadă.
— Scapă? îndrăzni ea în şoaptă.
— Dumnezeu ştie. Sau, poate şi Zimmermann.
Un sfert de ceas mai târziu, doi călăreţi îşi zoreau caii pe potecile care duceau peste dealuri, prin păduri, prin văi, către frumoasa cetate a Sibiului. Se pornise o ploaie subţire, ca prin sită. Copacii şedeau trişti, parcă, închişi în ei.

Seara de 1 noiembrie a anului 1599 se arăta frumoasă. De fapt, ziua fusese însorită, calmă, zâmbitoare pentru Mihai‑vodă, prinţ al Transilvaniei şi Ţării Româneşti. Intrarea lui în Alba‑Iulia, salutată cu urale şi cu salve de tun, se încheiase înaintea prânzului. Armata Bucegilor îmbrăcată în roşu defilase pe străzile curate, arătându‑şi măiestria rândurilor drepte, spre desfătarea prinţului. La puţină vreme după prânz, nobilimea iertată de noul stăpân veni la palat cu daruri şi noi jurăminte de credinţă ce întărea supunerea făcută cu câteva ceasuri înainte la marea catedrală a cetăţii.
Când primele umbre ale înserării căzură peste Alba‑Iulia, trăsuri minunate, purtate de cai focoşi, începură să tragă la marele peron al palatului. Erau invitaţii, la balul cerut după datină. Mihai îi privea gânditor de la înălţimea unei ferestre. Clucerul Băicoianu se aţinea pe lângă el înarmat ca la vreme de luptă.
— Nu prea arăţi pregătit pentru bal, zâmbi vodă.
— Aşa e, doamne! tresări Ieremia. Totdeauna am purtat un pistol la brâu. Acuma am trei.
— Ţi‑e teamă de nobili?
— Nu de ei, ci de o trădare a lor. Acum câteva zile, aceşti nobili ne priveau cu dispreţ de sub zidurile Sibiului. Azi, cuvintele lor de supunere erau prea mieroase. Prea aduceau a miorlăituri. Aş fi fost mai mulţumit să ne înfrunte cu vorba, sau cu încruntarea ochilor. Dacă n‑ar lipsi Cae, Ducu, Costache şi ceilalţi prieteni, ,mi‑ar fi mai uşor. Cu ei alături nu aş tremura pentru viaţa domnului meu.
— Dar suntem stăpâni aici, râse vodă.
Apoi se opri. Tocmai intra în curte o trăsură purtată la pas molcom de şase cai. Trăsura nu opri la peron, ci ocoli jumătate din faţada palatului şi trase la o intrare mai mică.
— Haide, clucere! zise domnul grăbit. L‑au adus pe Chirilă.
Ieşiră amândoi în coridoarele întunecoase şi lungi. Străjile roşii desfăcură armele în lături, iar noul prinţ al Transilvaniei trecu iute spre dormitorul său frumos pregătit de slujitorii mulţi. Cae Indru îşi purta prietenul pe braţe. Zimmermann, deşirat ca o paparudă, îl bombănea la fiecare pas, dar braţele grijulii îl aşezară pe rănit între perne. Alberta Teke îi înveli picioarele. Sosirea lui vodă îi descumpăni o clipă. Cae se aplecă adânc. Faţa lui limpede radia de fericire. Costache pornise a‑şi freca palmele, semn că‑l apucase limbariţa din zilele bune. Părintele Grasa îşi ţuguiase buzele mari, dovadă că se afla în frumoasă dispoziţie. Ducu cel Iute zâmbea. Aşezat între perne, Chirilă Zece Cuţite dormea cu respiraţie bună. Vodă îl privi îndelung, iar în ochii lui obosiţi de istovitoarele zile şi nopţi încordate, apăru un licăr de bucurie.
— Măria‑ta! se înclină Caravană. Cred că domnul Zimmermann nu e felcer ci făcător de minuni.
— În cazul lui Chirilă aveam nevoie de o minune, aprobă vodă. Care e situaţia, domnule Zimmermann? se întoarse apoi către felcer.
— Bună, măria‑ta. Într‑o lună îl pun pe picioare. Acum însă va trebui să doarmă.
Aluzia felcerului era destul de grăitoare, astfel că tinerii prieteni părăsiră încăperea urmându‑l pe vodă. Alberta călcă în vârfurile picioarelor şi închise uşa după ei. Zimmermann stinse lumânările multe.

*

Mihai‑vodă intră în sala cea mare a balului însoţit de căpitani şi curteni. Din gătelile lor lipseau armele. Invitaţii se desfăcură pe lături în foşnet plăcut de mătăsuri şi straie încărcate de bijuterii, lăsând culoar mare de trecere. Rafinaţii nobili ai Transilvaniei, cu ochii sprinteni şi pricepere în cântărirea gesturilor, înţeleseră gândurile paşnice ale noului prinţ. Lipsa armelor era un semn grăitor. Când Mihai se aşeză în scaunul princiar, Naprágy îi ieşi în faţă.
— Doamne! zise cu glas puternic ce răzbi până la capătul sălii. Nobilii au răspuns invitaţiei voastre la balul din seara aceasta şi se apleacă încă o dată plini de umilinţă.
Lui vodă nu‑i plăcură cuvintele episcopului.
— Îţi mulţumesc, sfinţia‑ta! zise fără a‑şi arăta nemulţumirea. Dar nu de umilinţă avem nevoie, ci de înţelegere. De vor înţelege nobilii că unirea celor două ţări ne aduce putere, nici un duşman nu va mai călca pe aceste meleaguri.
— Doamne! veni mai aproape contele Teke Francisc. Unele privilegii mai vechi ne dau dreptul să ne aşezăm când se aşează principele. Oare, noua domnie va respecta aceste privilegii?
— Înseamnă că aţi meritat asemenea cinste, domnule conte, îşi reţinu vodă un zâmbet. Noi vom întări aceste privilegii.
— Măria‑ta! se apropie Kornis. Am fost general al oştilor Transilvaniei. Azi când nimeni nu mai are nevoie de mine, când îndemânarea noastră strategică nu mai foloseşte nimănui, pun la picioarele voastre spada mea încercată în lupte.
— O primim, domnule Kornis, grăi vodă molcom, reţinându‑şi râsul năprasnic ce nu‑i da pace de câteva clipe.
Auzind asemenea vorbe, Kornis păli. Mizase pe mărinimia prinţului. Nu se bucura de harurile unei inteligenţe scăpărătoare, dar ştia că la început de domnii, dregătoriile se împart totdeauna mai uşor. Apoi îl treziră cuvintele lui Minai.
— O primim şi v‑o înapoiem cu învestitură, domnule general. Iar dacă doriţi a ne fi şi bun sfetnic, marele câştig ar fi de partea noastră.
Kornis uită să mulţumească. Rămase locului prostit, cu gura căscată a mirare. Chiar pentru lăcomia lui aplecată spre fală, ultimul dumicat era prea mare pentru a mesteca iute. Dar îl scoase din încurcătură Ion Cristu, cunoscut acolo sub numele de Hans Beckembauer, conte şi castelan de Obreja.
— Doamne! grăi acesta într‑o nemţească fără cusur, ştiind că Mihai‑vodă o înţelege. O mie de saşi au luptat sub conducerea voastră pe câmpia de la Şelimbăr.
— Ne amintim cu plăcere.
— În speranţa că nu‑i veţi uita, saşii vă trimit în dar o trăsură lucrată de ei.
— Le mulţumesc, domnule conte, zâmbi vodă. Am auzit că aveţi un castel frumos în Obreja. De vom fi invitaţi, se va găsi timp să‑l vedem.
— Ar fi o mare cinste pentru noi, se înclină tânărul.
— Măria‑ta! grăi un bărbat cu părul cărunt. Sunt căpitanul Melchior Bogati. Am avut cinstea să lupt împotriva voastră la Şelimbăr.
Vodă îl privi cu plăcere, apoi zise:
— Ne cunoaştem, domnule Bogati. V‑am văzut pe câmpul de luptă. Sunteţi un mare strateg, iar fiul vostru Ioan, cavaler desăvârşit. Suntem fericiţi să‑i dăruim cinci sute de iugăre cu pomi şi o casă mândră în ţinutul Făgăraşului. Mâine va primi împuternicirile cuvenite.
Bogati se retrase mirat. Nu ştia nimic despre ceea ce făcuse fiul său în lupta de la Şelimbăr.
Prezentarea nobililor dură peste măsură de mult, spre dezamăgirea tinerilor, care abia aşteptau începerea dansurilor. Apoi veni şi clipa aceea. Jupânul Cristache Mutu, ce‑şi părăsise hanul dintr‑o toană, fiindcă nimeni nu‑l poftise în Transilvania, ajunsese totuşi, prin protecţia lui Costache, să se ocupe de prepararea gustărilor şi alegerea vinurilor de soi.
Când se porni balul, Cae Indru păşi hotărât către un capăt al sălii, unde Stela Beckembauer şi contesa de Szatmári discutau împreună. Acum nimic nu‑i mai oprea să se avânte în primul lor dans, amânat de atâţia ani. Târziu după miezul nopţii, tinerii invitaţi uitaseră de atracţia vinului sau a gustărilor îmbietoare. Doar pe margini, vârstnicii păcătuiau creştineşte, închinând paharele multe. În vreme ce petrecerea îşi urma drumul ei, Cristache Mutu, părintele Grasa, fălcosul şi Sile Adormitu părăsiră curtea palatului, trăgându‑se grabnic spre vestitul han Pivniţa Şardului. Costache Caravană privi după ei melancolic. Baroana Maria‑Florenţa îl înhăţase chiar lângă uşă, dornică a‑i spune că rămăsese văduvă de aproape trei luni. Că nimic nu mai şedea în calea fericirii lor. Dar lui Costache îi ardea de însurătoare, cum îi ardea Zambilicăi să şadă atârnat cu picioarele în sus. Fiind prilej de mare sărbătoare, hanul strălucea în lumină, iar mesele se dovedeau puţine, chiar dacă noaptea picase dincolo de miezul ei. Jupânul Ieremia Cipcigan, zis Muntele, zise Goliat, era un bărbat mărunt, stafidit, uşor adus de spate ca o coajă de nucă.
— Nu mai avem nici‑o masă liberă, se tângui el în faţa oaspeţilor.
— Găsim noi, îi zise Cristache Mutu, privind în jur cu aer de cunoscător.
— Greu, domnule. În noaptea asta nimeni nu e dispus a părăsi hanul.
— În bucătărie se mai găteşte?
— Nu, domnule. Am isprăvit bucatele şi servim numai gustări.
— Atunci, scoate o masă din bucătărie!
— Aşa e, domnule! se lumină Goliat. Nu‑mi trecuse prin minte.
— Ce vinuri ai?
— Un roşu de Şard, care îţi retează picioarele după a treia cană. Care te lasă năuc la a patra şi...
— Nu! Nu jupâne! grăi mânios Cristache Mutu. Vorbeşti despre el ca despre un duşman. Rubiniul de Şard e dulce‑amărui ca adierea vântului de primăvară. La a doua cană e încins ca pământul arat proaspăt, din care ies aburii calzi. La a treia cană e blând ca holda coaptă. La a patra, neruşinat ca viile pârguite, care‑şi arată sânii de sub frunze. La a cincea, aspru ca zilele sfârşitului de noiembrie. La a şasea, adânc şi tainic, aşa cum e pământul sub omătul mare. La a şaptea, sunt puţini băutorii care îl mai pot asemăna cu ceva.
— Vai, domnule! se miră Goliat. Sunteţi poet?
— Mai rău, prietene. Sunt hangiu.
— Dar nu vă cunosc.
— Nici nu‑i de mirare. Sunt proprietarul hanului Privighetoarea de Aur.
— Din Bucureşti?
— Din Bucureşti, dragul meu.
— Am auzit despre hanul vostru. Nu! Nu vă aşezaţi aici! Mergem sus în casă. Se spune că hanul vostru nu prea are rivali. Aici e mai greu. Sunt hanuri multe într‑un oraş mic. Acum o ducem mai mult decât bine, dar mulţi ani am tras mâţa de coadă şi eu şi vecinul de peste drum, proprietarul hanului Pâlnia Luminoasă.
— Şi cum de aţi răzbit până la urmă?
— Datorită nevestelor, domnule. Femeile totdeauna au avut căpăţânile mai şirete decât noi. Vreo zece ani am dus‑o numai în sărăcie. Rar ne pica un client. E drept că nici hanurile noastre nu arătau ca acum. Erau nişte dărăpănături. Eu şi prietenul Tănase, vecinul de peste drum, ne‑am hotărât într‑o zi să tragem obloanele, cu gândurile spre alte meserii. Muream de foame, ce mai! Nevestele şedeau în spatele nostru şi ascultau, iar prin hanuri bătea vântul. Cum discutam noi aşa, numai ce o aud pe nevastă‑mea:
"Ho! Isprăviţi cu nerozeniile! Cine nu reuşeşte într‑o meserie se dovedeşte nătâng. Nu‑i destul să lucrezi bine. Iţi mai trebuie şi minte. Până acum v‑am lăsat pe voi să conduceţi treburile. De azi încolo, hotărâm noi. Mâine ieşiţi amândoi în mijlocul drumului şi vă încăieraţi!"
"Cum o să ne încăierăm? s‑a mirat vecinul Tănase. Doar suntem prieteni."
"Şi prietenii se bat între ei, au sărit ele!"
"Dar n‑avem pricină."
"Găsiţi voi."
Ne‑au dăscălit o noapte întreagă. Mie îmi era cam teamă. După cum vedeţi, nu sunt prea dăruit la trup. Dacă prietenul Tănase îmi scăpa din greşeală o scatoalcă mai mare, chiar Zimmermann, felcerul principelui, putea să vină aici cu o lumânare aprinsă, fiindcă leacurile nu mai ajutau. Tănase e de trei ori cât mine, dacă nu de patru, A doua zi când începu oarecare forfotă pe străzi, ies cu Tănase la mijlocul drumului şi pornim să ne înjurăm creştineşte. La înjurături totdeauna eu am fost mai tare ca Tănase. Ăştia mărunţei şi sfrijiţi la trup sunt daţi dracului în chestii d‑astea. Parcă sar scântei din ei când încep să înjure. Voinicii se arată mălăieţi. N‑au vlaga sfrijiţilor. Ăştia pricăjiţii ca mine, când se înfurie şi le porneşte morişca, parcă sunt numai gură din tălpi până‑n creştet. În vreme ce ne înjuram noi ceva mai cu foc, numai văd că se opreşte un trecător şi o întreabă pe nevastă‑mea:
— "Ce fac ăia de colo?"
Zice nevastă‑mea:
"Nu vezi? Vor să se încaiere."
"Zău? Uite că.n‑am mai văzut o păruială între un plop şi o tufă. Pune o masă colea în uşa hanului şi adu‑mi nişte vin I"
"Doriţi şi o gustare?"
"Da, n‑ar strica. Dacă începe încăierarea nici că se poate o distracţie mai plăcută. Totuşi mi‑e teamă că nu se bat."
"Se bat, domnule, n‑aveţi nici o grijă, îl asigură nevastă‑mea. Însă alta e teama noastră. Cel mărunţel are pumnul prea greu. Să nu se întâmple o nenorocire."
Auzind asemenea minune, drumeţul behăi, mirat ca oaia în gura lupului:
"Crezi una ca asta?"
"Cum te văd şi mă vezi. Slăbănogul nu e la primul omor."
Când l‑am observat că se aşază temeinic la masă, am sărit de vreo doi coţi în sus şi i‑am ars o palmă vecinului. Apoi mă feresc de pumnul cât o ghioagă şi văd patru nătărăi care se opriseră destul de aproape. Clientul de la masa din uşă dornic să petreacă dimpreună cu alţii începe să‑i îmbie de mai mare dragul.
"Hei, fârtaţilor, ia daţi‑vă mai aproape! Îl vedeţi pe slăbănogul ăla?"
"Îl vedem, zice unul. Cam greu, dar îl vedem."
"Râdeţi voi, răspunde clientul din vârful buzelor, dar nu ştiţi că slăbănogul are un pumn cu care a omorât o vacă dintr‑o lovitură."
"Ăla? se miră ei."
"Ăla, domnilor."
"Hangiţo! strigă unul dintre ei, făcându‑le semn ortacilor să se aşeze. Ia mai adu nişte căni şi ceva băutură!"
Norocul meu că Tănase m‑a călcat pe picior din greşeală şi mi‑a rupt două degete, altfel rămâneam năuc de bucurie şi nu luam seama la palma lui care pica peste mine ca un acoperiş de casă. Feresc într‑o parte şi‑i ard una lui Tănase la ţurloaie. Vecinul dă tare cu palma şi mă ajunge doar cu un vârf de deget. Mă duc de‑a berbeleacul vreo patru stânjeni şi‑mi pierd vederile. Aud paşii nărodului de Tănase care o luase pe adevăratelea, dar norocul meu că păşea spre mine domol ea ursoaica nefătată. Îmi revin şi mai văd o seamă de clienţi la uşa vecinului. De bucurie, apuc o piatră din caldarâm, nu mai mare ca un iepure de şase săptămâni, mă aplec iute şi dau cu ea ca un ciocan peste bombeul prietenului. Tănase rage o dată cu un măgar jupuit de viu, dă să mă prindă, însă, mălăieţ cum e, se împiedecă şi pică peste mine, cum se prăvale un perete peste un bostan. După cinci zile când am început să recunosc oamenii din jur şi chiar glasul nevestei, am aflat că hanurile noastre făcuseră vânzare bună, dar ea scăzuse în zilele următoare. Câţiva clienţi, care văzuseră bătaia, au venit ce‑i drept, să mă întrebe dacă am gânduri de răzbunare. Cum se zvonise însă că sunt pe moarte şi cam sleit de vederi, interesul lor a scăzut cu totul. După ce m‑am întremat, am stat iară la planuri cu vecinii. Tănase, care prinsese chef de bătaie, mi‑a făcut propunerea să ieşim iar în mijlocul drumului. Am primit, dar cu condiţia ca el să vină cu mâinile goale, iar eu cu patru tunuri pe care le‑aş putea lua de pe zidurile cetăţii. Până la urmă, nevestele au recunoscut că la o nouă păruială cu Tănase, dacă nu aveam norocul să rămân olog, cheltuielile de înmormântare s‑ar fi dovedit prea mari. Stăm noi vreo săptămână, două, dar muşteriii treceau pe lângă hanurile noastre ca măgarii prin strunga lipsită de iarbă. În mijlocul oraşului erau vreo patru hanuri vechi, cu vaduri bune, ştiute de călători şi localnici. Mă socot eu în fel şi chip cum ar fi mai bine să‑i jumulim de muşterii pe hangiii din oraş, dar nu‑mi vine nimic în minte. Dacă mă bat iar cu Tănase şi nu apucă să mă omoare, aş putea repara casa gata să pice peste noi chiar la vreme de toamnă. Plec în oraş şi dau de urma primului muşteriu. Era dulgher. Mă duc întins la el şi‑i zic:
"Domnule, a venit ceasul răzbunării. A venit clipa să nu mai las piatră pe piatră din hanul vecinului. Să fărâm totul în jurul meu cale de o poştă."
Omul avea o bardă în mână. Lasă el barda la o parte, se uită lung la mine şi zice:
"De!"
"A venit vremea să‑i ronţăi oasele între dinţii mei ca stâncile."
"Hm!"
"A venit vremea să‑l învârtesc în palme ca piatra în praştie şi să‑l arunc până la apele Ampoiului, care vor ieşi dintre maluri."
Omul era cam nătâng, dar nu lipsit de milă. Zice:
"Ai ceva fierbinţeli?"
"Nu."
"Nici nu‑ţi joacă dinaintea ochilor nişte luminiţe roşii?"
"Nici."
"Atunci, ori eşti dăruit cu ceva puteri necurate, ori ţi s‑a făcut de lumea ailaltă."
Zic:
"A venit vremea să‑i bag o mână pe gât şi să‑l întorc pe dos, ca pe o pungă goală. Dacă nu crezi, te poftesc mâine pe la zece în faţa hanului nostru."
După acele vorbe îl las năuc, mă întorc acasă, îi fac propunerea lui Tănase în vederea păruielii, apoi mă apuc de treburi. A doua zi dimineaţă, cam pe la şapte, văd o mare de oameni îndreptându‑se către hanurile noastre, iar în fruntea gloatei, pe dulgher. Intră ei în cele două hanuri, scot mesele şi scaunele afară, sau se aşază direct pe piatră şi comandă vin dimpreună cu gustări.
"Asta e voinicul?" întreabă unii, privind către mine cu ochii mijiţi.
"Asta", răspunde dulgherul, fălos că le ştie pe toate.
"Şi cu uriaşul ăla de colo se bate?"
'"Cu ăla."
"Mare minune! Dar oricum ar fi, punem mână de la mână şi‑l înmormântăm creştineşte pe pirpiriu."
"Şi dacă o fi altfel?" grăi dulgherul cu tâlc adânc.
Începură pariurile.
Aproape de ceasul hotărât, ies în mijlocul drumului şi mai controlez o dată terenul. Apoi îi fac semn lui Tănase să se apropie. Când ajunge la vreo zece paşi, zbier tare de simt cum mă înjunghie în plămân:
"Stai pe loc, slăbănogule!"
Tănase rămâne acolo pironit, uitându‑se la mine lung şi mirat. Mă întorc spre han fără grabă şi‑mi plimb privirile peste marea de oameni. Se făcuse linişte adâncă. Zic:
"Domnilor, prima întâlnire dintre mine şi amărâtul ăsta a fost doar o încercare de glumă. Lupta adevărată va fi abia acum. Umpleţi‑vă, domnilor, cănile şi beţi dinaintea unuia pe jumătate fărâmat între fălcile mele grele ca porţile cetăţii!"
Auzind vorbele acelea, un vlăjgan din primele rânduri chiţcăie parcă apucat de cârcei:
"Ciupiţi‑mă, domnilor! strigă el. Sau turnaţi‑mi în cap o găleată cu pălincă aspră, înainte de a mă apuca damblaua! Pirpiriul are ceva lipsuri la harul gândirii, sau poartă vătămătură de minte."
Zic:
"Domnule, după ce‑l voi strivi între unghii pe acest neisprăvit la trup, după ce voi măcina între dinţi pietroaiele din jurul lui, după ce voi răsturna uliţa peste el, te vei căi de aceste vorbe."
"Apă! Apă, că mor! strigă vlăjganul tremurând ca un apucat. Adică nu! Daţi‑mi o găleată cu vin! Sau, staţi! Aducem sus un butoi. Plătesc eu chiar acum."
Mă întorc spre Tănase convins că vânzarea merge frumos şi‑i şoptesc:
"Să nu dai tare, prietene!"
"Să nu dau tare după ce m‑ai făcut de ocară?" îmi răspunde tot în şoaptă.
Mă uit iar spre oameni şi strig să se audă până departe:
"Domnilor, oare n‑ar trebui să aducem un popă care să‑l spovedească pe acest prăpădit sortit pieirii? Oare n‑ar trebui să aducem câteva lumânări aprinse, înainte de a fi prea târziu? Înainte de a mă învârtoşa asupra lui ca o urgie? Oare n‑ar trebui să vă trageţi cu mese cu tot mai încolo, înainte de a mi se porni mânia, când s‑ar putea ca din ceva sminteală să răstorn uliţa cu fundul în sus?"
Auzindu‑mi schelălăitul. muşteriii celor două hanuri goliră cănile mari dintr‑o sorbitură. Nevastă‑mea făcuse vânzare cât pentru un an bun. Am mai privit‑o o dată pe nevastă, gândind că s‑ar putea să fie ultima, apoi i‑am zis lui Tănase:
"Sfrijitule! Ai putea oare să‑ţi aduni tot curajul şi să vii spre mine privindu‑mă în albul ochilor?"
"Aş putea, zice el şi vine mânios, mai sprinten decât mi‑am închipuit."
La vreo patru paşi de mine, scosesem pietrele în timpul nopţii şi făcusem o gaură nu mai mare de vreo două palme. Dacă Tănase călca acolo printr‑o minune, puteam să scap cu viaţă.
"Te voi doborî cu privirile mele focoase", strig eu, în vreme ce matahala de Tănase calcă chiar în groapă şi se întinde ca un copac retezat. Apuc degrabă un bolovan cât o căpăţână de oaie şi‑l altoiesc în ceafă. Apoi mă sui cu picioarele pe el şi răcnesc:
"Nu e mort, domnilor. Mila s‑a dovedit mai mare decât mânia mea."
Dar chiar în clipa aceea, nătărăul de Tănase dă o dată cu palma şi‑mi rupe un picior. Însă, putere să se ridice nu mai avea.
"Şi ce a mai fost pe urmă?" întrebă Cristache Mutu.
"Nimic", grăi Cipcigan, zis Goliat.
"Nimic?"
"Aşa cum ţi‑am spus. Am zăcut un an până s‑a înzdrăvenit piciorul. Pe Tănase îl doare ceafa când trage a ploaie. Aşa că nevestele au hotărât să se bată între ele, dar numai o dată pe lună. În rest, noi şi ăia de peste drum suntem cei mai buni prieteni din lume, iar afacerile ne aduc venituri mai mari decât visasem cândva"'.
Sile Adormitu privi cu mândrie găleata pustiită de vin şi porni să cânte cu o voce care semăna cu scrâşnetul pietrelor de moară ce macină‑n gol. Nodul lui Adam, nu mai mare decât pumnul, urca şi cobora ca un piston harnic. Buzele lui mari aduceau a căscat de catâr. Gazda închise degrabă ferestrele, apoi îl îndemnă blând:
— Cântă, domnule, cu toată nădejdea! Aici nu te aude nimeni. Iar eu, care am trecut prin atâtea, sunt obişnuit cu suferinţele mari.

Capitolul 15

În dimineaţa zilei de 2 noiembrie, Mihai‑vodă intră în cabinetul de lucru urmat de Cae, Preda, Costache, Ducu, Radu Buzescu şi Bărcan.
— Prieteni! grăi domnul celor două ţări româneşti. Dieta, care îşi va începe mâine lucrările în Cluj, va hotărî sumele necesare pentru plata oştilor noastre. Nobilii se arată pe faţă prietenoşi, aplecaţi spre dulce supunere, dar nu le cunoaştem gândurile ascunse. Peste un ceas vor veni aici Naprágy, Kornis, Vitez, şpanul de Turda, Sigismund Forgach, trimisul generalului imperial Basta, căpitanul Mihai Székely şi Petru Huszár, judele Clujului. Aceştia s‑au ales dintre nobili pentru discuţiile ce le vom purta în Dietă. Mâine vom face jurământ de credinţă împăratului Rudolf. Socot însă că va trebui să luăm seama a nu ne lega de rnâini şi de picioare sub Imperiul Austriac, ale cărui drepturi nu le recunoaştem aici. Dar nici nu putem ocoli jurământul de vasali atâta vreme cât nu am adunat destulă putere. Niţă Praştie ne‑a adus vestea că cetatea Chioarei şi‑a deschis porţile cu supunere. Mai mult de jumătate din Bănat a trecut alături de noi. Oradea cu comandantul ei Paul Niary nu ascultă încă poruncile noastre. Maramureşul stă sub puterea imperialilor şi numai prin viclenie îl vom supune fără a ne strica lucrările bune cu împăratul Rudolf. Sfatul nostru de taină e prea mic azi pentru a discuta ocuparea Moldovei. Dar în vederea acestui gând va trebui să pornim de la capăt negocierile cu turcii, cu polonii, cu tătarii şi cu această Casă de Austria, care se vrea stăpână acolo unde nu are drepturi. Avem în faţă o iarnă întreagă pentru a ne aşeza puterile în Transilvania aşa cum dorim. În primăvară vom ocupa Moldova, unind neamul românesc pentru totdeauna. Cu nobilii va trebui să fim prevăzători până le cunoaştem bine gândurile ascunse. Acum nu avem voie să facem greşeli.
— Doamne! interveni Cae Indru. Tocmai pentru a ne feri de greşeli, sunt împotriva Dietei din Cluj. Ea trebuie să se ţină în Alba‑Iulia.
— Pe ce se întemeiază părerea ta? tresări Mihai‑vodă. Fiindcă şi noi ne‑am gândit la acelaşi lucru.
— Pe faptul că în partea de nord a principatului, puterea noastră se sprijină doar pe trei mii de oşteni. Sunt puţini în caz de răzmeriţă din partea nobililor. Dacă ei ţes un complot, nici că se poate un loc mai nimerit decât Clujul. Paul Niary ar putea folosi o parte din garnizoana Oradei. Generalul Basta, ce nu ne‑a arătat prietenie până acum, nu‑i prea departe cu oştile sale. Iar în nord, avem ştire că unele pilcuri din oastea comitatelor s‑ar ascunde prin păduri.
— Da, da! aprobă vodă. Aceleaşi gânduri le‑am purtat şi noi, dar am aşteptat părerea voastră. Acum e limpede. Băicoiene! porunci el. Să vină căpitanul Jager!
Vechiul căpitan al palatului, care slujise sub trei principi în mai puţin de cinci ani, se obişnuise cu gândul că nici‑o strălucire nu e veşnică. În mintea lui de oştean harnic, alte întrebări nu‑şi făcuseră loc, socotind că totdeauna va fi în palat cineva să‑i dea porunci şi să‑i plătească osteneala.
— Domnule Jager! grăi vodă. Te‑am păstrat lângă noi socotindu‑ţi virtuţile de bun oştean. Ne‑ai fost recomandat cu căldură. Domnii Cae, Costache şi Ducu au mijlocit pentru domnia‑ta.
Jager făcu ochii mari a mirare, dar nu scoase o vorbă.
— Ai destule solii în curte?
— Am, măria‑ta.
— Atunci, trimite degrabă înştiinţarea pe la nobilii ce vor lua parte la lucrările Dietei, care nu se va mai ţine în Cluj, ci în Alba‑Iulia! Lista nobililor o găseşti la cancelaria palatului.
Jager se înclină adânc şi părăsi încăperea. În locul lui veni Băicoianu şi‑l anunţă pe vodă că a sosit delegaţia nobililor.
— Să intre! porunci Mihai.
Şi spre mirarea lui, în fruntea nobililor păşi Malaspina.
— Măria‑ta! spuse nunţiul papal cu un aer aplecat spre blândeţe. Am adus înscrisul prin care vă veţi lega de împăratul Rudolf la începutul lucrărilor Dietei.
— Sfinţia‑ta l‑ai scris?
— Eu.
— Oare au uitat nobilii să scrie? zâmbi vodă ascunzându‑şi nemulţumirea.
— N‑au uitat, măria‑ta, dar noi ne‑am rugat lui Dumnezeu să ne ajute a face un text frumos.
— Atunci, nu ne mai rămâne decât să‑l ascultăm. Citeşte, sfinţia‑ta!
Malaspina ridică textul şi citi cu intonaţii plăcute:

Din deosebita voie şi bunăvoinţă a Atotputernicului, Dumnezeu cel drept a ales şi orânduit pe maiestatea‑sa Împăratul peste această ţară ca patron. El îi porunceşte supusului său Mihai‑vodă să alerge la locul unde se vor arăta credincioşi şi ascultători ai chezarului şi dimpreună să se aplece cu toţii la mila împărătească.

— Iată un text frumos, grăi vodă ascunzându‑şi mânia sub vorbe de admiraţie.
— Am meditat mult asupra lui, răspunse Malaspina cam plin de el.
"Acest popă se amestecă unde nu‑i fierbe oala, socoti vodă plin de mânie. Dar să nu ne pripim înainte de a‑i cunoaşte toate gândurile."
— E aproape desăvârşit, continuă el. Poate că unele adausuri i‑ar fi dat mai multă strălucire. Din el nu reiese prea limpede cine se prezintă în faţa Dietei.
— S‑a pomenit despre voi, măria‑ta, interveni Petre Huszár.
— Adevărat! se amestecă mieros Cae Indru. Departe de a nu recunoaşte frumuseţea textului, rămân la părerea că nu aţi subliniat calitatea supusului Mihai‑vodă.
— O cunoaştem cu toţii, se încruntă Malaspina.
— Nu, sfinţia‑ta! păru Cae mai aspru. Nu‑i destul! Ce cunoaştem e necesar de trecut şi în scris. Toţi din Dietă sunt supuşii împăratului Rudolf, dar Mihai‑vodă e stăpânul lor. E principe al Transilvaniei şi Ţării Româneşti.
— Aşa nu va fi plăcut înaintea Casei de Austria, se împotrivi nunţiul papal.
— De unde ştii? întrebă Cae cu multă dulceaţă în glas.
Văzându‑se încolţit, Malaspina schimbă tonul şi spuse tăios:
— Am venit să discut cu măria‑sa Mihai, nu cu un curtean oarecare.
— Discută, sfinţia‑ta! Domnul acesta e primul nostru sfetnic! zâmbi Mihai‑vodă, ştiind că‑l lasă pe nunţiu în mâini bune.
— Avem o calitate înaltă, se împăună Malaspina.
— Care? întrebă Cae Indru cu prefăcută mirare.
— De ales al nobililor.
— După lege nu o putem recunoaşte, sfinţia‑ta. Şi nici după inimă, atâta vreme cât nu eşti cetăţean al principatului.
— Dar mă veţi recunoaşte ca trimis al bisericii, grăi Malaspina fără a‑şi putea reţine mânia.
— Asta, da! aprobă tânărul. Când vom discuta problemele bisericeşti, te vom pofti fără îndoială.
— Să cred prin aceasta că sunt alungat? se întoarse nunţiul către Mihai‑vodă. Să cred că faceţi o ruptură cu biserica?
— Nu! răspunse vodă cu vocea blajină. Dar treburile principatului nu le pot hotărî străinii, ci numai cei în drept. Textul prezentat se arată viclean şi duşmănos nouă. Domnule Huszár, vei întocmi unul aşa cum îţi poruncim noi!
— Împotriva dorinţei nobililor şi a împăratului Rudolf? întrebă judele.
— Nu! Împotriva neadevărului şi a nedreptăţii.
— Dar..., sări Malaspina.
— Opreşte, domnule! i‑o reteză Cae.
— Sunt nunţiu papal.
— Nu prea arăţi. Eşti mai degrabă un duşman înverşunat al principelui. Scrie, domnule Huszár, noul text în vederea jurământului! se întoarse către jude. Acest text aprobat de Mihai‑vodă va suna astfel:

Cu voia lui Dumnezeu, guvernarea principatului Transilvaniei a trecut în mâinile principelui Mihai. Domnul Ţării Româneşti şi al Transilvaniei se recunoaşte vasal al împăratului Rudolf. Pe marea pecete a cancelariei se, vor încrusta armele şi însemnele celor două ţări, arătându‑se astfel unirea lor pe vecie. Se vor desfiinţa graniţele de pe munţi, iar locuitorii au liberă trecere, după voie. Comerţul nu va mai cunoaşte vămi, iar strângerea de biruri va fi aceeaşi peste tot. Semnează Mihai, prinţ al valahilor.

— Ai scris, domnule Huszár?
— Am scris, grăi judele cu mânie greu reţinută. Am scris, dar Dieta nu va vota asemenea text şi nici sumele necesare cheltuielilor de oşti.
— De ce? Găseşti în text o singură ameninţare asupra nobililor? Găseşti în el schimbări în viaţa principatului? Găseşti în el neadevăruri?
— Nu.
— Atunci să nu mai vorbim despre asta! Mâine vor începe lucrările Dietei aici la Alba‑Iulia.
— La Alba‑Iulia? se miră Naprágy.
— La Alba‑Iulia? tresări Kornis.
— Aşa cum aţi auzit, zâmbi Cae Indru. Majoritatea nobililor din Dietă locuiesc pe aproape. De ce să‑i purtăm până la Cluj?
— Ar fi venit acolo şi generalul Basta, interveni Forgach. Generalul imperial nu poate lipsi de la lucrările Dietei.
— Nimeni nu‑l opreşte, se amestecă Radu Buzescu. Din contră, va fi prilej de bucurie şi ne îndoim că generalul nu dispune de o trăsură bună.
— Textul ar mai trebui studiat, spuse judele Clujului.
— Dar nu‑i găsesc neajunsuri, zâmbi Mihai.
— Sunt, măria‑ta. Aici stăpâneşte împăratul Rudolf.
— După noi, domnule! răspunse tăios Mihai‑vodă. Gândurile voastre nu le înţeleg, sau nu vreau să le înţeleg. Spune‑mi, domnule Huszár, în primul text atât de drag vouă, s‑a pomenit despre calitatea noastră aici?
În locul lui Huszár vorbi căpitanul Mihai Székely, care tăcuse până atunci.
— Măria‑ta! grăi el. Al doilea text e limpede ca lumina zilei. Sunt oştean vechi şi vă cunosc. Departe de a mă pune bine cu noua domnie, socot că Transilvania şi‑a găsit un principe bun şi înţelept. Un general care nu va lăsa oşti străine să calce peste noi. Domnii ce mă însoţesc au uitat că le‑aţi acordat prietenie. Lucru pe care nu l‑ar fi făcut nici un alt învingător. Că aţi venit aici cu drepturi mai mari decât cei din familia Báthory. Că nu doriţi să schimbaţi nimic din legile ce guvernează în principat. Mai mult, că aţi lăsat Dieta neschimbată, iar nobilii se bucură de toate privilegiile lor. De aş fi fost în locul vostru, puţini dintre cei vechi ar mai fi rămas în Dietă. Dar nu sunt şi nici nu mă încumet a da sfaturi. Socot că textul prezentat nu atinge nimic din interesele Casei de Austria. Împăratul ar trebui să fie mândru că v‑aţi aplecat ca vasal. Că cel mai mare general al răsăritului Europei oferă garanţii de linişte la graniţa Imperiului Austriac. Voi vota în Dietă pentru textul propus de domnul Cae Indru. Iar sfinţia‑sa Malaspina ar fi bine să‑şi vadă de treburile bisericeşti unde intriga aduce mai puţine pagube.
Căpitanul se opri din vorbele ce le mai avea de spus, întrerupt prin intrarea agitată a clucerului Băicoianu.
— Măria‑ta! zise el. Doi secui aşteaptă la uşă.
— Să aştepte! se încruntă vodă.
— Doamne! insistă clucerul. Aceşti oameni l‑au ucis pe cardinalul Andrei Báthory.
— Ce tot vorbeşti acolo, ducere? se miră domnul.
— Aşa cum v‑am spus, măria‑ta.
— Adu‑i degrabă!
Doi secui, unul în vârstă, celălalt mai tânăr, se înfăţişară dinaintea principelui, purtând un sac. Cel mai vârstnic slobozi gura sacului, din care căzu căpăţâna fostului cardinal.
— Voi l‑aţi ucis? întrebă vodă cu adâncă mânie.
— Noi, măria‑ta. Dar nu pentru răsplată l‑am adus aici. Ne‑am gândit că va fi înmormântat creştineşte alături de cei morţi din familia lui.
— Sărmane popă! grăi vodă ridicându‑se cu respect în faţa morţii.
Apoi se întoarse către cei doi.
— Motive să vă răzbunaţi aţi avut destule. Dar i‑aţi luat mai mult decât poate dărui un om. I‑aţi luat viaţa.
— N‑am luat cu nimic mai mult decât a luat el de la noi, răspunse cel mai în vârstă. Am plătit aşa cum ne‑a îndatorat.
— Mâine după lucrările Dietei îl vom înmormânta cu toată cinstea, hotărî vodă. Iar voi, ucigaşilor, lipsiţi din faţa mea!
Îndată după plecarea secuilor, nobilii părăsiră palatul princiar. Dincolo de poarta cea mare, căpitanul Mihai Székely spuse aspru:
— Domnilor, drumurile noastre se despart. Ne vedem mâine la lucrările Dietei.
— Nu ne va face plăcere, i‑o întoarse Huszár. Domnia‑ta te‑ai dovedit un trădător al nobililor.
— Al căror nobili? întrebă răstit căpitanul. Al celor ce urzesc împotriva intereselor principatului? Iată că Mihai‑vodă şi‑a dovedit înţelepciunea schimbând locul Dietei. El v‑a înţeles gândurile. Dacă principele ar fi fost atacat la Cluj, aşa cum aţi plănuit, vărsarea de sânge vinovat şi nevinovat în Transilvania n‑ar mai fi cunoscut margini. Vă ştiu bine, domnilor. Kornis doreşte a pescui în ape tulburi. Naprágy se vrea principe. Domnul Forgach încearcă a trage spuza pe turta generalului Bafta, care se gândeşte că nu i‑ar strica să devină guvernator al Transilvaniei, iar domnia‑ta, domnule jude, vrei un nou principe, care s‑ar putea numi Ştefan Báthory. Iată că nici măcar nu sunteţi uniţi în acelaşi gând. Pescuiţi, domnilor, în ape tulburi şi s‑ar putea să vă înecaţi. Mă mir că şpanul de Turda e alături de voi.
— Doresc binele principatului, grăi Vitéz cam nesigur.
— În compania lor? zâmbi căpitanul sarcastic. Ştii domnia‑ta ce ar fi adus o răzmeriţă la Cluj?
— Nu! răspunse cu toată sinceritatea şpanul de Turda.
— Treizeci de mii de oşteni valahi şi‑ar fi răzbunat conducătorul. Să ne ferească Dumnezeu de răzbunări! La răzbunare, mila vine totdeauna după sabie şi foarte rar înaintea ei. Marele hatman Zamoyski a coborât cu oştile la Şcheia, lângă Suceava. Într‑o săpătmână ar fi peste noi. V‑ar conveni, domnule Vitez, un război între poloni şi austrieci pe pământul Transilvaniei? V‑ar conveni oare ca oştile turceşti să înceapă a pescui aici? Am avut un principe slab. Iată că domnia lui a sfârşit într‑un fund de sac. E un noroc, domnule Vitez, că azi stăm sub conducerea lui Mihai‑vodă. El e singurul om care poate garanta liniştea principatului. El vine cu prietenie şi încredere în faţa Dietei, iar noi încercăm să‑i înfigem cuţitul pe la spate. Nu ne cunoaştem interesele, domnule Vitez.
Zicând acestea, Mihai Székely îşi văzu de drum.
— Pofteşte cu noi, domnule Vitez! îl ademeni Malaspina, observându‑i ezitarea. Căpitanul e un trădător ce va da socoteală dinaintea oamenilor şi a lui Dumnezeu.
— Nu, sfinţia‑ta! se împotrivi şpanul de Turda. Eu nu am ce căuta cu voi.

— Deci asta era, zâmbi vodă după plecarea nobililor. Au încercat a ne lua puterea printr‑o legătură proastă. Iar capetele răutăţilor s‑au dovedit Malaspina şi Huszár. E bine să ne cunoaştem, duşmanii. Ducule!
— Poruncă, măria‑ta!
— La noapte să păzeşti viaţa căpitanului Székely! Îmi vine să cred într‑o răzbunare. Vreau să mi‑l aduci viu mâine la lucrările Dietei! Va trebui să ne apărăm întâi prietenii şi abia pe urmă să lovim în duşmani. Transilvania nu e a nemernicilor ca Malaspina şi Huszár, ci a poporului care o iubeşte.

*

Când începu să însereze, Sile Adormitu îl trezi pe Cae destul de temător, gândindu‑se că o cizmă pornită cu dibăcie din mâinile tânărului i‑ar putea aduce unele ponoase. Dar cum cizmele prietenului nu se aflau la îndemână, se alese numai cu unele aluzii referitoare la un gât răsucit de nişte mâini harnice.
— Pe toţi dracii! se vaită Cae. De la Şelimbăr încoace nu am apucat să mă odihnesc mai mult de două‑trei ceasuri pe noapte, iar acum când am găsit o după‑amiază liniştită, năvăleşti peste mine. Dacă ai venit cumva cu gânduri aplecate spre taclale sau o nouă cântare, mi‑e teamă că se va petrece un omor.
— Domnule! grăi Adormitu uşor încruntat. Mâhnirea mea nu mai cunoaşte margini acum când bag de seamă că vocea‑mi vârtoasă nu a găsit preţuire în faţa prietenilor mei. Dar nu pentru asemenea obidă a sufletului am venit aici. Durerile mari se consumă tăcute, neştiute de nimeni. Poate va ieşi din ele un cântec de jale, care îmi umblă prin minte de multă vreme, ce va face să se scuture cămaşa pe voi, drept remuşcări.
— Du‑te dracului şi lasă‑mă să dorm! râse Cae.
— Nu pot, domnule! Te caută un călugăr. De un ceas se ţine de capul meu şi mi‑a tulburat somnul.
— Un călugăr? se miră Cae. Nu prea am asemenea cunoştinţe.
— Zice că îl cunoşti foarte bine. Numele lui e Zablije.
— Zablije? Ei, la naiba! se minună tânărul. Adu‑l degrabă, dragul meu Sile! Pungaşul ăsta a fost slujitorul fostului cardinal Andrei Báthory. Iar dacă vine la mine, înseamnă că are unele temeiuri.
Câteva clipe mai târziu, voinicul călugăr, cu faţa la fel de ponosită ca şi altădată, intră în odaia lui Indru. Ochii lui ageri ca de şoim ocoliră încăperea. Mulţumit de rezultatul cercetărilor, săltă două degete şi spuse cu multă bunătate:
— Domnul cu voi, tinere creştin!
— Să trăieşti, sfinţia‑ta! zâmbi Cae.
— Trăiesc, fiule, dar trăiesc prost, zise călugărul cu acreală. Sunt două zile de când eu şi părintele Clement ajunăm lipsiţi de gânduri cucernice. Ba cred că diavolul ne cearcă spre unele înjurături aplecate spre spurcăciune, sau spre cuvinte rele.
— Nu înţeleg.
— Ah, domnule, nu‑i prea greu! Sunt zile în care ajunăm conduşi de sfânta înţelepciune a mântuirii sufletului. Însă atunci când ajunarea vine peste noi din lipsuri lumeşti, credinţa şi puterile noastre slăbesc îndoit. Acum suntem într‑o astfel de situaţie şi nădăjduim s‑o curmăm cu ajutorul vostru.
— Nu sunt prea bogat, Zablije. Cu ceva mărunţiş te pot sprijini...
— Pe sfintele canoane! îl întrerupse călugărul nemulţumit. N‑am venit să cer.
— Atunci, de ce ai venit?
Zablije îşi căută cuvintele, cântărindu‑l din ochi pe tânărul cavaler.
— E vorba despre o taină, zise cu gura cam pe jumătate. Am auzit că eşti un om drept, iar cuvântul domniei tale preţuieşte mult.
— La ce ţi‑ar folosi cuvântul meu?
— Răbdare, domnule!
Şi spre mirarea lui Cae, călugărul făcu un salt până la uşă, o deschise brusc, cercetă coridorul pustiu, închise uşa, apoi îşi reluă locul, ştiind că nimeni nu‑i va auzi vorbele.
— Fiule, şopti el, îţi voi dezvălui o taină.
— Cui foloseşte?
— Mie şi vouă.
— Te ascult, răspunse tânărul din ce în ce mai uimit.
— Nu! Nu înainte de a avea cuvântul vostru că nu voi fi păgubit de drepturile mele.
— Dar n‑am nimic împotriva ta, Zablije.
— Vei avea, murmură călugărul privindu‑l ţintă.
— Zău că nu mai înţeleg nimic!
— Răbdare, fiule! Am cuvântul vostru că nu voi fi păgubit?
— Nu pot să dau asemenea cuvânt înainte de a şti despre ce‑i vorba. S‑ar putea să mă căiesc.
— Nici vorbă despre aşa ceva, râse călugărul. Nu‑i o faptă rea, tinere domn.
E vorba despre nişte ducaţi pe care vreau să‑i împărţim împreună.
— De ce tocmai cu mine?
— Fiindcă singur nu pot ajunge la ei, răspunse călugărul cam spăsit.
— Ai cui sunt ducaţii?
— Ai nimănui.
Cae îl privi gânditor. Pramatia de călugăr părea sincer.
— Despre ce sumă e vorba?
— Optsprezece mii de ducaţi, domnule.
— Mda! murmură Cae, înăbuşindu‑şi o exclamaţie de uimire. De va fi cu dreptate, îţi dau cuvântul că te voi răsplăti frumos.
— Nu, fiule! sări Zablije de un cot. Afacerea e a mea şi poţi să‑mi mulţumeşti că vreau doar jumătate.
— Nu‑i prea mult pentru un călugăr cucernic?
— Nu, fiule. Numai bucurându‑ne trupul, facem sălaş bun sufletului.
— Îţi ofer o mie de ducaţi. De vrei, bine, de nu vrei, du‑te cu Dumnezeu!
Zicând acestea Cae Indru căscă zdravăn şi se întinse în aşternut cu prefăcută indiferenţă.
— Opt mii, înălţimea‑ta.
— O mie.
— Măcar cinci, frumosule!
— Haide, haide, ieşi afară!
— Patru, suflet bun de creştin!
Cae sări din aşternut şi îl împinse către uşă.
— Trei, prunc milostiv!
— O mie, sau cară‑te!
— Două, păgânule! grăi cu jale călugărul.
— Ieşi, sau te arunc pe fereastră!
— Fie, domnule! gemu jalnic. Am cuvântul vostru că îi voi primi?
— De se va dovedi fără nedreptate, îl ai. Unde sunt ducaţii?
— Aici, fiule. Aici în palatul princiar.
— Ei, la naiba! Aiurezi, pesemne.
— N‑am timp de aiureli, tinere. Cei optsprezece mii de ducaţi sunt în cabinetul de lucru al noului principe.
— De unde ştii?
— Domnule, grăi călugărul, după lupta de la Şelimbăr l‑am urmat pe cardinalul Andrei Báthory, în goana lui prin păduri. A doua zi în zori l‑am întâlnit pe părintele Clement şi am hotărât împreună să ne tragem spre Moldova. Dar s‑au ivit greutăţi dintre cele mai mari. Cardinalul fusese apucat de grele dureri ale pântecului. O vătămătură mai veche s‑a pornit cu multă răutate peste el. Eu şi Clement l‑am cărat în spate cu rândul. Asemenea soi de călătorie nu aduce spor. Cardinalul cădea mereu spre ferbinţeală şi rar grăia limpede. Ca vechi şi tainic slujitor al său, ştiam că are ceva ducaţi. L‑am întrebat. Într‑o vreme de curăţenie a gândurilor, mi‑a mărturisit că se aflau în cabinetul său de lucru optsprezece mii de ducaţi. Către seară, câţiva secui ne‑au luat urma. Eu şi părintele Clement ne‑am ascuns prin desişuri. Când ne‑am întors, i‑ara găsit trupul fără căpăţână.
— De ce nu l‑aţi apărat?
— Să‑l apărăm? se miră Zablije. La ce bun? Viaţa lui ne‑ar fi adus numai greutăţi. Nu‑i uşor să cari în spinare un bărbat voinic. Ba din contră, moartea lui îmi aducea un câştig bun după ce aflasem de taina ducaţilor.
"Ce nemernici!" gândi Cae.
Porniră amândoi către cabinetul de lucru al lui Mihai‑vodă. Străjile din faţa uşii îl salutară pe tânăr şi îi făcură drum liber. Zablije cunoştea bine cabinetul. Privi câteva clipe în jur, apoi se apropie de peretele din stânga, frumos îmbrăcat în lemn. Apăsă cu degetele în câteva locuri, iar o bucată de perete se deschise în formă de uşă. La spatele ei, ducaţii şedeau în rafturi.
— Frumoasă tainiţă! observă Cae.
— Frumoasă, fiule! Ea a fost lucrată pe timpul prinţului Sigismund.
Un ceas mai târziu, doi călugări ieşiră din Alba‑Iulia, pe drumul care duce către târgul Teiuş. Caii de rasă proastă, ca şi îmbrăcămintea cuvioşilor călători, atrăgeau milă. Nimeni nu şi‑ar fi închipuit că în desagii peticiţi se ascundea o comoară.
În vreme ce cuvioşii călugări îşi mânau caii pe drum lung, noul vistier Bărcan primea uimit, din mâinile lui Cae, douăsprezece mii de ducaţi, atât de necesari oştilor lui vodă. După plecarea lui Bărcan, tânărul trimise o strajă să‑l caute pe Sile Adormitu.
— Domnule, zise lunganul cu ochii strălucitori, oare unele remuşcări sau dulci gânduri de chef, sau vârtoase chemări ale vinului vă îndeamnă la frumoasa noastră companie?
— Nu, dragul meu! zâmbi Cae. Aş vrea să porneşti chiar acum până la Sibiu. Îi datorez lui Izu Klein patru mii de ducaţi. Predai suma şi vei primi o scrisoare semnată de mine! Asta e tot.
— Prea bine, domnule! se bucură Adormitu. Alerg. Mă cam moleşisem în ultimele zile. Mâine după prânz voi fi îndărăt. Dar, la naiba! se lumină el şi rămase locului ţintuit. L‑ai prădat oare pe sultanul turcilor? Ai jumulit jumătate din Constantinopol sau din Praga? Ai dat cumva peste comoara din Obreja, pe care Ion Cristu o caută de câţiva ani? Eşti cumva starostele cămătarilor, fără să fi aflat noi nimic?
— Ajunge, Sile! se văită Indru. Când te porneşti, macini ca o moară stricată. Vodă mi‑a dăruit aceşti ducaţi.
— Aşaaa? se dumiri Sile. Alerg. Cu ce car ducaţii?
— Cu trăsura. Până te pregăteşti, ducaţii şi trăsura vor fi gata de drum. Te vor însoţi zece călăreţi din strajă.
După plecarea lunganului, tânărul cavaler căzu pe gânduri.
"Iată că sunt un om fără chibzuială, socoti el. Am o mie de ducaţi şi nu prea ştiu ce aş putea face cu ei. Pungaşul de Zablije cred că se pricepe mai bine. Grea treabă să împărţi asemenea sumă."
Pe coridor se auziră zgomote de paşi, amestecate cu glasurile celor doi străjeri din uşa cabinetului. Cae nu auzi nimic, prins de gândurile lui.
— Ce naiba faci acolo pe duşumea, cu atâţia ducaţi împrejur? râse vodă.
— Mă chinui să‑i împart, măria‑ta.
— Să cred că ai dat peste o comoară? Bărcan m‑a vestit adineauri că ai predat vistieriei douăsprezece mii de ducaţi. De unde naiba tot faci tu rost de aur? Ai ceva haruri aparte? Sau te pomeneşti că eşti tovarăş cu faimosul Kunzli?
— Bănuiala nu‑i prea departe, măria‑ta, zâmbi tânărul.
Apoi îi povesti despre taina părintelui Zablije.
— Sărmanul Báthory! oftă vodă. Negru sfârşit a avut. Şi nici un suflet credincios în jurul lui. Şi nu‑l plânge nimeni. Cu ducaţii ăştia ce faci? se scutură din gândurile lui.
— Doamne, aş vrea să‑i împart în zece. Adică ar fi câte o sută de ducaţi pentru Costache, Ducu, Chirilă, Grasa, Găluşcă, Tuf ănel, Toroipan, Ciripoi şi pentru mine.
— L‑ai uitat pe Niţă Praştie.
— Adevărat, măria‑ta! Îi fac şi lui parte. Câte zece ducaţi de la toţi. Însă n‑aş vrea să‑i dăruiesc eu. Ar trebui să‑i povestesc fiecăruia despre taina lui Zablije şi zău că ar fi pierdere de timp. Mai bine să vină ca un dar din partea prinţului nostru.
— Aşa să fie, nepoate! râse vodă. Îi vom dărui mâine după lucrările Dietei.
— Ne va fi oare uşor mâine? întrebă tânărul.
— Nu prea, dar nici nobililor nu le va fi bine. Unii vor trage de partea noastră, alţii împotrivă, ascunzându‑se după vorbe pline de miere. Se va naşte mare dezbinare între nobili.
— De la dezbinare până la vrajbă e un pas, măria‑ta.
— Iar până la încăierare, altul. Am luat măsuri să nu se facă asemenea paşi sau măcar ultimul. Şapte mii de oşteni roşii întăresc puterea noastră în Alba‑Iulia.
— Da, murmură Cae. Aici suntem tari, dar în restul principatului nu prea. Trei mii de oşteni la Cluj, două mii pe munţii dinspre Moldova, o mie în Banat, o mie în drum către Baia Mare, adică la porţile Maramureşului, cinci sute la Deva şi încă cinci sute în cetatea Chioarei. Deci, cincisprezece mii de oameni. Puţini, de se vor mişca Zamoyski şi Ieremia Movilă asupra noastră. Mulţi, de va fi pace. Poate nu trebuia să slobozim la iernat oştile Jiului şi ale Mehedinţilor. Şi nici pe secui.
— Trebuia, nepoate, răspunse vodă îngândurat. Oamenii au şi ei casele lor şi rosturile lor. Hatmanul Zamoyski e un om înţelept. El nu vine acuma asupra noastră. Aşteaptă momentul prielnic. Iar acesta ar fi o răzmeriţă în Transilvania. Atunci i‑ar fi uşor. Dar noi am prevăzut asemenea situaţie. Oştile noastre au cuprins aici aproape toate punctele cheie. Pâlcurile lui Niţă Praştie au făcut cordon de‑a lungul munţilor spre Moldova. El observă toate mişcările lui Zamoyski. Hatmanul se află la şase zile departe de noi cu oşti grele, care nu se mişcă prea iute. Nouă ne trebuie doar trei zile să‑i tăiem calea în munţi, cu douăsprezece mii de călăreţi.
— Adică jumătate din câţi are el.
— Jumătate, dar sprinteni, dragul meu. În munţi, numărul nu aduce câştig. Oastea hatmanului e foarte puternică la şes. Zamoyski ştie acest lucru şi nu face prostii. Nici eu nu m‑aş încumeta, dacă aş fi în locul lui. Ştie că‑l pândim. Că‑i urmărim fiecare mişcare. Nu din partea asta îmi fac griji, nepoate. Altele sunt necazurile noastre. Nobilii vor încerca să ne strice prietenia cu împăratul Rudolf. Generalul imperial Basta urzeşte şi el împotriva noastră. Va trebui să ne prefacem că nu înţelegem. Azi i‑aş fi arestat pe Huszár şi Malaspina, dar n‑ar fi fost bine. Mâine va fi altfel. Dieta va vota cincizeci de mii de ducaţi pentru oştile noastre şi va recunoaşte în scris noua domnie. Înţelepciunea trebuie să stea totdeauna înaintea mâniei. Tăcură. În încăpere se lăsa amurgul.

*

Când începu să se însereze, Ducu cel Iute, Costache Caravană şi părintele Grasa trecură ca din întâmplare pe lângâ casa căpitanului Minai Székely. O casă pătrată, cu ziduri puternice, cu înfăţişarea lipsită de frumuseţe. O arhitectură în linii drepte, parcă ciolănoase şi reci. Parcul nu prea întins, dar cu arbori falnici, care îşi aplecau crengile peste acoperiş, îi aducea o notă de căldură. Zidul împrejmuitor, făcut din cărămidă roşie, mâncată ici‑colo de tăria timpului, poate că era plăcut la vreme de vară. Acum arăta închis şi trist. Înălţimea lui nu trecea de un stat de om. Cei trei bărbaţi cotiră într‑o uliţă laterală strâmtorată între zidul de cărămidă şi un gard lung de lemn. În spatele gardului ghiciră o mică livadă. Cum nimic nu se mişca prin apropiere, săriră peste zid. O lumină slabă stăruia într‑o încăpere cu perdele subţiri la ferestre. Casa avea două intrări. Una mare în faţă. Cealaltă, la spate, mică şi puternică, din lemn masiv de stejar. Trecură din nou la uşa cea mare. Costache ciocăni de câteva ori. Un tânăr slăbuţ, dar sprinten în mişcări, deschise uşa. În dreapta ţinea un sfeşnic aprins, iar în stânga, un pistol. La doi paşi în spatele iui, căpitanul Székely aştepta cu sabia în mână.
— Ce doriţi, domnilor? întrebă el aspru.
— Să intrăm, căpitane, răspunse Ducu.
— Ah, ah, vă recunosc! Poftiţi, domnilor!
Gazda îi conduse într‑un salon. O încăpere cu mult mai mare decât s‑ar fi bănuit de afară. În căminul uriaş ardea focul. Un foc vesel, întreţinut bine cu buturugi.
— Am un vin bun, îi îmbie căpitanul. Un alb de Ighiu, nu mai vechi de trei ani.
— Nici că se putea tovarăş mai plăcut, zâmbi Grasa plescăind din buzele mari.
Anton, slujitorul cel subţirel, aduse căni şi o găleată cu vin. Aroma vinului se răspândi prin încăpere ca puterea unei tămâi aprinse.
— Vizita voastră mă miră, grăi căpitanul. Ciudată vizită la asemenea ceas.
— Nu prea, râse Costache. Avem poruncă să te păzim până în zori. E porunca principelui.
— Mă supun, domnilor, dar vă previn că ştiu să mă apăr şi singur. Sau te pomeneşti că sunt arestat?
— Nici vorbă despre aşa ceva, râse Ducu. În noaptea asta s‑ar putea ca vreo câţiva nobili să joace nişte cărţi mari. Domnia‑ta nu eşti o carte bună pentru ei. Acum două ceasuri ne‑a sosit o solie din nord. Ea ne‑a adus vestea că. banul Mihalcea a dat de urma unui pâlc de călăreţi ascunşi într‑o pădure lângă Cluj. Patru sute de călăreţi din fosta oaste a lefegiilor cardinalului au căzut în mâinile lui Mihalcea. De ce se ascundeau ei oare lângă Cluj şi cine i‑a adus acolo pe tinerii cazaci?
— Asta nu ştiu, grăi căpitanul mirat.
— Nici noi, dar vom afla în câteva zile. Îţi închipui, domnule Székely, că o răzmeriţă acum în principat ar aduce multe nenorociri. Hatmanul Zamoyski a coborât cu oştile mai jos de Suceava. Adică e la şase zile de noi.
— Ştiu, răspunse căpitanul îngândurat. Sunt oştean şi cred că văd limpede. Cineva urzeşte aici cu bună ştiinţă, sau din prostie. Dar cineva cu stare bună. Cazacii nu lucrează decit cu plata înainte. Sunt buni luptători, însă îşi vând foarte scump serviciile.
Noaptea căzuse către jumătate. Discuţiile şi vinul straşnic, dulcea căldură a focului din cămin, trosnetul plăcut al buştenilor aduceau o atmosferă de tihnă. Dar ea se curmă curând. Cineva bătea puternic în uşa cea mare, iar un glas aspru răzbi până în salon.
— Deschideţi, în numele principelui!
Căpitanul tresări. Musafirii adunară degrabă cănile cu vin şi le ascunseră. La un semn al lor, slujitorul porni să deschidă uşa. Câteva clipe mai târziu, cinci bărbaţi învăluiţi în pelerine largi păşiră prin uşa salonului. Cel din frunte, un tânăr voinic, suplu, cu ochii sprinteni, cu mustaţa mare, frumos răsucită în sus, grăi poruncitor:
— Lasă pistoalele, domnule Székely! Eşti arestat!
— Care sunt învinuirile ce mi se aduc? întrebă căpitanul calm.
— Nu le cunoaştem. Noi îndeplinim doar o poruncă.
— Mă supun după ce aflu numele vostru.
— Numele nostru? se miră tânărul. La ce‑ţi foloseşte, domnule? Suntem oşteni ai principelui Mihai. De vei folosi acele pistoale, s‑ar putea să răneşti doi dintre oamenii mei, dar ceilalţi te vor supune.
— Te înşeli, domnule! se auzi din spate vocea lui Ducu.
Cei cinci se întoarseră ca la o comandă. Costache, Grasa şi slujitorul îşi ţineau pistoalele aţintite asupra lor.
— Iată, domnilor, continuă Ducu, spre voi nu stau ameninţătoare două guri de foc, ci opt. Asta fără a mai pune la socoteală şi sabia mea, care lucrează uneori destul de bine.
— Trădare! murmură tânărul mustăcios.
— Trădare din partea cui? zâmbi Ducu. Aţi venit aici în numele principelui Mihai. Cum şi noi lucrăm în aceeaşi slujbă, dorim să vedem ordinul de arestare.
— Avem poruncă, nu hârtie, zise mustăciosul cu îndrăzneală. Intervenţia domniilor voastre vă va aduce neajunsuri mari. Lăsaţi, domnilor, pistoalele şi nu vă opuneţi!
— Ei, la naiba! râse Ducu. Ştii cine suntem?
— Nu, recunoscu omul cu toată sinceritatea.
— Numele meu e Ducu cel Iute. Domnii care mă însoţesc sunt Costache Caravană şi părintele Grasa.
Pe faţa necunoscutului se aşternu uimirea.
— Ne cunoşti?
— Am auzit despre domniile‑voastre.
— În cazul acesta, e rândul vostru să ne spuneţi cine sunteţi şi pentru cine lucraţi.
Mustăciosul rămase descumpănit. Îi venea greu să vorbească. Privi în jur, cătând o ieşire forţată, dar se convinse că nu avea şanse. Auzise lucruri mari despre oamenii din faţa lui. A opune rezistenţă echivala cu o sinucidere.
— Domnule, grăi el, ne primejduim viaţa dacă vă spunem numele stăpânului nostru.
— Viaţa voastră e în primejdie de când aţi intrat în casă. Nu vă silesc să vorbiţi. Faptele sunt destul de grăitoare. V‑aţi dat drept slujitori ai principelui, cu gândul de a‑l răpune pe căpitan. Asemenea lucrări duc spre necazuri dintre cele mai mari. Predaţi armele, domnilor!
Cei cinci lepădară săbiile şi pistoalele. O jumătate de ceas mai târziu, gărzile palatului princiar îi încuiară cu grijă.
— În noaptea aceasta nu vă mai ameninţă nici‑o primejdie, se întoarse Ducu cel Iute spre căpitan. Puteţi să plecaţi fără griji.
— Îl însoţesc până acasă, hotărî Costache. Abia după ce îl văd la loc sigur voi sta mai liniştit.
Costache şi căpitanul părăsiră curtea palatului şi o luară pe străzi lăturalnice. După un sfert de ceas, Mihai Székely se afla din nou în salonul cel mare. Grăsunul Costache porni îndărăt cufundat în gândurile lui. În dreptul unei porţi mari, întunecoase, auzi sgomot slab la spatele lui. Sări brusc într‑o parte, dar în aceeaşi clipă, ceva greu îl izbi în moalele capului. Ceva greu, ca o bucată de zid.
În zori căzuse ceaţă groasă. Căpitanul Jager dublă străjile, prevăzător. Pe străzi, chiar localnicii păşeau cu băgare de seamă, spre a nu se rătăci. Jager făcu un control al străjilor din jurul palatului princiar, apoi îl căută pe Ducu.
— O, căpitane, ce plăcere! zâmbi tânărul în locul unei înjurături. Poate că ceasul nu ar fi cel mai potrivit pentru o vizită, mai ales că nu am dormit destul peste noapte, dar discuţiile cu domnia‑ta totdeauna s‑au arătat pline de miez.
— Domnule, râse căpitanul, ştiu că v‑am sculat din somn şi înţeleg mustrarea ascunsă în vorbe frumoase. Sper să iertaţi îndrăzneala când veţi afla că m‑a adus o afacere ce nu poate fi amânată. Straja de la poarta cea mică mi‑a înmânat o scrisoare pentru domnia voastră. Iat‑o, domnule.
Ducu luă cu mirare micul sul din mâinile căpitanului, îl desfăcu şi‑i scăpă un şuierat printre dinţi.
— Drace! murmură el. Cine a adus scrisoarea?
— Un cavaler necunoscut. Straja nu i‑a cerut numele.
— Mda! Mulţumesc, Jager!
— Veşti proaste? întrebă acesta.
— Proaste e puţin spus, zise tânărul îmbrăcându‑se grabnic. Costache Caravană a dispărut. El se află în mâinile celui care a adus scrisoarea, sau cam aşa ceva. Ni se pretinde să facem schimb de prizonieri: Costache pentru cei cinci arestaţi în toiul nopţii.
— Unde va fi schimbul?
— Nu ştiu. Necunoscutul promite o a doua scrisoare. Jager se îndreptă spre ieşire.
— O clipă! îl opri Ducu. Nimeni nu trebuie să afle despre aceste lucruri.
— Sunt oştean, domnule, i‑o reteză căpitanul nemulţumit.
Aproape de nouă, ceaţa începu să se destrame, iar peste o jumătate de ceas apăru soarele. Pe drumurile din jurul cetăţii Alba‑Iulia, trăsuri mânate de cai sprinteni zoreau către porţi. Erau nobilii poftiţi la lucrările Dietei. În palatul princiar se făceau ultimele pregătiri. Cae, Ducu şi Grasa priveau mohorâţi intrarea frumoaselor trăsuri în curte. Vestea despre dispariţia lui Costache îi năucise.
— Ce facem, domnilor? întrebă părintele nerăbdător. Stăm cu mâinile în sân? Eu propun să răsturnăm tot oraşul cu susul în jos. Undeva într‑o casă, trebuie să dăm de urma prietenului Caravană. Tăceţi? Adică stăm aşa fără nici un folos?
— Nu! zâmbi Cae. Nu stăm. Vom merge împreună la lucrările Dietei. Mai avem o jumătate de ceas. Am rămas puţini şi trebuie să veghem în jurul lui vodă.
— Apoi?
— Apoi ne vom gândi. Nici nu poate fi vorba despre o răscolire a oraşului. Populaţia s‑ar arăta nemulţumită, iar noi destul de slabi. Pe Costache nu‑l paşte nici‑o primejdie cită vreme cei care l‑au răpit doresc un schimb de prizonieri. Dar să mergem! Iată că vodă e gata să intre în sala Dietei.
Zicând acestea, Cae îşi ascunse cingătoarea cu vestitele lui cuţite, sub o haină largă. Ducu şi Grasa luară săbiile şi câte două pistoale. Tufănel, Toroipan, Găluşcă şi Ciripoi veniră în urma lor zăngănindu‑şi custurile lungi, cum le ziceau ei. Scule cu care mai ales Tufănel învăţase a umbla spornic, după lecţiile de scrimă luate de la părintele Grasa.

*

Când se trezi, Costache simţi o durere puternică în creştet. Încercă să‑şi pipăie locul supărător, dar mâinile nu‑l ascultară. Erau legate la spate cu frânghii trainice. Odaia, pe ale cărei lespezi şedea ca un sac, avea pereţii înalţi, iar în aer stăruia puternic mirosul de mucegai. Două lumânări groase răspândeau o lumină destul de vie. Încercă să se ridice pe fund, sprijinindu‑se în coate. Reuşi după câteva sforţări, dar chiar la spatele lui răzbi un hohot de râs. Un bărbat voinic şedea într‑un colţ al încăperii. O namilă cu pieptul mare, ca de urs. După îmbrăcămintea nu prea de soi, arăta mai degrabă a slujitor decât a stăpân.
— Ai căpăţâna zdravănă, domnule, spuse uriaşul cu admiraţie. Eu îmi cunosc puterea. Altul în locul domniei‑tale poate că nici nu s‑ar mai fi trezit.
— Nu‑i mare lucru, îl împunse Costache. Pe la spate, oricine e voinic. E drept că eşti dăruit bine în privinţa trupului, însă după cum bag eu de seamă, ai mâinile prea lungi. Oamenii cu mâinile lungi n‑au putere în ele.
Uriaşul se încruntă. Vorbele prizonierului nu‑i căzură bine. Totdeauna fusese mândru de puterea braţelor.
— Ai braţele prea moi, continuă Costache. Fac prinsoare că în fiecare dimineaţă îţi vine să te întinzi.
— Adevărat, domnule! grăi uriaşul cam descumpănit. Dar de unde ştii domnia‑ta asemenea lucruri?
— Ştiu. Şi mai ştiu şi altele. Sunt vraci.
— Domnia‑ta?
— Ce te miri? fiecare om trebuie să aibă o meserie. La cincisprezece ani făceam moşmoande. La douăzeci, dezlegam făcăturile. La treizeci, îngheţam apa sau aduceam ploaia.
Uriaşul, cam nătâng şi superstiţios, îl privi cu adâncă mirare.
— Îi fi cumva solomonar? întrebă el.
— Ţi‑am zis, grăi Costache plin de măreţie. Solomonar am fost la treizeci de ani. Acum am aproape patruzeci şi las ucenicilor asemenea lucrare măruntă. Dar să vorbim despre domnia‑ta! Eu am ochiul ager şi văd tot. Ţi‑am spus că ai braţele slabe, însă nu aş vrea să mă înţelegi greşit. Ele au multă putere. Totuşi vigoarea lor ar putea creşte de opt ori, dacă ai bea seara ceaiuri de rozmarin.
— Crezi, domnule? făcu uriaşul trăgându‑se mai aproape.
— Cum te văd şi mă vezi.
— De unde ştiu că nu eşti un şarlatan?
Costache nu răspunse îndată. Faţa uriaşului şi mai ales ochii îl arătau lipsit de harurile inteligenţei. Ca vârstă, nu putea să aibă mai mult de treizeci de ani, când omul se mai gândeşte la dragoste cu toată puterea. Iar graiul ca şi hainele ponosite îi dovedeau starea umilă de slujitor mărunt.
— Ai să te convingi singur, spuse Costache privindu‑l încruntat. Iubeşti o tânără domniţă, care nu te prea bagă în seamă.
Uriaşul sări uimit de‑a binelea.
— De unde ştiţi, domnule?
"De unde ştiu? gândi Costache. După cât eşti de tont şi convins de voinicia ta, te uiţi mai sus decât ţi se cuvine."
Apoi zise:
— Ţi‑am spus că am ochiul ager. Iată, am să‑ţi arăt toate calităţile tale, dar promiţi că nu te împăunezi?
— Promit, domnule.
— Eşti frumos.
— Ah! gemu uriaşul.
— Eşti cel mai frumos bărbat pe care l‑am întâlnit până azi.
— Vai!
— Fruntea domniei‑tale, îngustă, e dulce ca un piept de fecioară. Nasul, cu şa la mijloc, aduce a vârtoasă bărbăţie şi a sprintenă desfătare pentru un ochi de femeie. Gura, cu buzele mari, stârneşte fiori. Barba stufoasă, dulce nelinişte. Pieptul cât un perete, mari promisiuni de alintare. Coapsele puternice, adâncă înfiorare a sufletului slab de femeie...
— Sfântă fecioară!
— Dar nu e totul, domnule.
— Nu e totul? gemu uriaşul.
— Nu! Eşti înţelept.
— Jesus‑Maria!
— Ochii domniei‑tale sunt vii ca jeratecul. Mintea, clară ca lumina soarelui în zori, iar vorbele cuminţi ca apele de şes.
— Să fiu al naibii! mugi uriaşul.
— Gândurile domniei‑tale sunt iuţi ca scânteile.
— Să mă ia...
— Virtuţile gândirii adânci, ca drumul spre miezul pământului.
— Mamăăăă...!
— Ascuţimea spiritului, ca un vârf de lance.
— Pe sfinte Lucreţia! gâfâi uriaşul, ce nu putea să înghită mulţimea laudelor aruncate de grăsun. Domnule, zise rugător, daţi‑mi timp de gindire adâncă! Nu mă luaţi iute că‑mi pierd firea! Sunteţi sigur că nu greşiţi?
— Nici o iotă, înţeleptule! D‑aia m‑am socotit că în calea dragostei domniei‑tale se află un bob zăbavă. O lucrătură făcută cu farmece, la miez de noapte, pe creastă de găină neagră. Aici stă întreaga împotrivire a tinerei doamne. Din păcate, în afară de mine, nu mai cunosc decât o singură persoană care ar putea să dezlege făcătura. Cel ce a umblat cu moşmoande e un bărbat mai mărunt de statură decât domnia‑ta.
— Ah, ah! murmură uriaşul cuprins de mânie. Îl bănuiesc, domnule. Acum ştiu cine e. Domnia‑ta mi‑ai deschis ochii asupra lui. Îl fărâm.
— Nu! grăi Costache aspru. Asta nu ajută acum. Îţi trebuie o dezlegare a făcăturii. Dar după cum ţi‑am mai spus, numai eu şi femeia aceea putem face asemenea lucrări.
— Unde se află femeia?
— Departe, domnule. Tocmai la Constantinopol.
— Vai! oftă uriaşul deznădăjduit. Apoi se lumină la faţă. Poate domnia‑ta... chiar dacă ţi‑am adus unele neajunsuri...
— Greu! Foarte greu! zise Costache nehotărât. Îmi trebuie sare pisată mărunt, o lumânare şi o bucată de lemn cam cât un braţ al domniei‑tale. Pe urmă, eu nu fac nimic fără plată.
— Plătesc, domnule, dacă nu‑i prea scump.
— Nu‑i scump.
— Atunci alerg. Alerg degrabă să aduc sarea şi lemnul, că lumânări avem aici.
După un sfert de ceas, uriaşul se întoarse gâfâind.
— Sarea am mai pisat‑o niţel. Acum cred că ar fi bună.
— Mda! Merge! spuse Costache solemn. Câtă vreme voi face desfacerea vrăjilor să nu te sperii, chiar dacă vor veni ceva zgomote rele! Iar gândurile domniei‑tale să fie îndreptate numai asupra domniţei!
— Sunt. domnule.
— Ar mai fi o hibă, spuse grăsunul cu părere de rău. Mâinile mele sunt legate şi nu pot umbla deasupra vrăjilor.
— Ah, aşa e! observă uriaşul descumpănit.
Cu toată lipsa lui de har al gândirii, îl cântări pe Costache din priviri, aplecat spre nehotărâre.
— Nu mă dezlega! spuse grăsunul ştiind ce‑i în mintea lui. Pot desface vrăjile chiar numai cu ajutorul ochilor. Dar în astfel de situaţii îmi reuşeşte doar una din zece. Ah, dacă aş avea puterea domniei‑tale, cu ce ştiu eu, aş ajunge regele vracilor! Atât îmi lipseşte. Domnia‑ta ai putea să mă omori cu o singură mână.
— Aşa e! recunoscu uriaşul.
Apoi i se lumină mintea. Dezlegat, grăsunul nu prezenta nici‑un pericol în faţa puterii sale. Îi tăie legăturile.
— Domnule, nu‑i destul, grăi Costache. Mâinile mele nu pot lucra. Te‑aş ruga să le tragi până când sângele se va pune în mişcare!
Uriaşul îi masă amândouă mâinile, iar grăsunul scăpă sincere văicăreli sub apăsarea degetelor tari ca fierul.
— Ajunge, domnule! porunci el. Acum, dă‑mi sarea!
Costache prinse cârpa cu sare între palme şi începu să‑şi rotească mâinile, bolborosind cu ochii daţi peste cap:
— Patruzeci şi patru de draci, cu funii şi cu cârlige, cu funingine şi păr negru, opt vârcolaci cu pungi în loc de gură, şapte iele turbate, cu dinţii ca grebla şi unghiile mari ca sabia, pogorâţi degrabă peste noi, dar nu loviţi! Învârtejiţi‑vă în jurul nostru cu spaima morţii, cu catran şi cu smoală! Desfaceţi pământul cu ghearele! Trei sute de strigoi fără ochi, alergaţi fără picioare să‑mi aduceţi fata! Găină cu creastă neagră, fă‑te buboi spart! Diavoli, întindeţi cârligele negre! Ah, vă văd, vă simt, vă aud! se cutremură el. Nu! Să nu loviţi! Sunteţi aici. Pereţii gem sub scârnăvia voastră.
Uriaşul simţi pe frunte broboane reci.
— Pune lemnul lângă mine, degrabă! porunci Costache.
Uriaşul se supuse năuc.
— Acum priveşte sarea! O vezi pe tânăra domniţă în mijlocul ei?
— Nu.
— Învârtoşează‑ţi tare privirile către pata din mijloc!
Uriaşul căscă ochii mari şi privi cu atenţie. Dar în clipa aceea se petrecu un lucru cu totul neaşteptat de el. Sarea din mâinile grăsunului îi zbură în faţă.
— Ochii mei! răcni uriaşul ducând mâinile în dreptul lor, fără să mai aibă timp a se folosi de ele. Bucata de lemn veni ca o măciucă peste căpăţâna lui mare.
— Ah, drace, greu a mai fost! murmură grăsunul. Mare baftă să dau peste asemenea nătărău.
Se apucă să‑l lege burduf, cu multă pricepere, ce dovedea îndelungată ucenicie. Apoi îi băgă o cârpă mare în gură. Isprăvi tocmai la timp. fiindcă uriaşul începu să geamă.
— Stai cuminte, înţeleptule! grăi Costache luându‑i cele două pistoale. Îmi pare tare rău că sunt grăbit şi sper că mă înţelegi. Discuţiile cu domnia‑ta au fost o desfătare.
După ce‑şi îndreptă ţinuta cam şifonată, deschise uşa grea de stejar. În faţa lui porneau nişte trepte. Urcă fără grabă şi ajunse la altă uşă. Era încuiată, dar cheia se afla în broască. Ieşi într‑un coridor lung şi gol, apoi într‑o încăpere frumoasă, cu multe scule de preţ. Trase cu urechea, dar în casă nu se auzi nici‑un zgomot. Intră într‑un hol mare, a cărui uşă bănui că dă în stradă sau în curte. Uşa era încuiată şi nu văzu cheie. Reveni în încăperea frumoasă şi deschise o fereastră. Dincolo de fereastră începea o grădină cu puţini arbori, iar în spatele ei un gard de zid ce da către stradă. Câteva clipe mai târziu, sări peste gard şi porni în lungul străzii, ferindu‑se de porţile înalte, cu boltă mare. Ziua căzuse către amurg, dar Costache nu ştia dacă e seară sau dimineaţă. La primul colţ de stradă nimeri în braţele a trei bărbaţi cu feţele încruntate. Duse mâinile spre pistoale într‑un gest mecanic, apoi îl pufni râsul. Dinaintea lui se opriseră Cae, Ducu şi părintele Grasa.
— Ah, Costache! zâmbi Cae. Pe unde naiba ai luat‑o razna?
— Prin fundul pământului, chiţcăi grăsunul. Dar aş merita să ştiu şi eu de e seară sau dimineaţă.
— Seară, domnule, grăi părintele Grasa, minunându‑se de asemenea neştiinţă.
— Mda! mormăi grăsunul. Înseamnă că pălitura uriaşului a fost mai rea decât mi‑am închipuit.
Apoi le povesti prietenilor, în cuvinte puţine, întreaga lui aventură, lăsând înfloriturile pentru o ocazie mai fericită. Câteva minute mai târziu săriră peste gardul părăsit de Costache. Intrară în casă prin fereastra rămasă descuiată, o închiseră la loc şi coborâră în pivniţă. Dar pivniţa era goală. Priviră legăturile aruncate pe jos. Ele nu fuseseră dezlegate sau tăiate. Uriaşul le venise de hac ajutat de nemaipomenita lui forţă. Scotociră casa din pod până în pivniţă, însă fără folos. Voinicul bărbat dispăruse fără urmă. Ieşiră în stradă şi se îndreptară către un vecin a cărui faţă se lungise de un cot, observându‑i de unde vin.
— A cui e casa aceasta? întrebă Ducu.
— A domnului Huszár, judele Clujului. Dar o foloseşte rar. Locuieşte mai mult la Cluj. Aici are un slujitor voinic. El îngrijeşte casa.
— L‑ai văzut cumva pe slujitor?
— L‑am văzut acum un sfert de ceas. Părea tare zorit.
— În ce parte a apucat‑o?
— Pe acolo, domnule.
— Ne despărţim, prieteni, hotărî Cae după ce se depărtară de curiosul vecin. Fiecare dintre noi va alerga către una din porţile oraşului, cu consemn către străji să oprească orice ieşire. Ne întâlnim peste un ceas la intrarea cea mare a palatului princiar.
Cu puţin înainte de împlinirea ceasului, cei patru prieteni se întâlniră din nou.
— Ce veşti? întrebă Cae.
— Proaste, răspunse părintele Grasa. Huszár şi uriaşul au părăsit Alba‑Iulia într‑o trăsură. Acum sunt pe drumul Teiuşului, însoţiţi de şapte cavaleri.
— Pornim după ei, strigă Ducu.
O jumătate de ceas mai târziu, opt călăreţi ieşiră prin poarta dinspre Teiuş, mânaţi parcă de toate urgiile iadului. Vânt Sălbatec, minunatul armăsar al lui Cae Indru, se depărtă vizibil de însoţitori. Ceva mai în urmă, Costache Caravană îi vorbea cam întretăiat Zambilicăi:
— Dacă primeai asemenea lovitură în căpăţâna ta slută, aleluia! Era gata să mă curăţ în vreme ce tu mestecai vreo două măsuri de ovăz. Acum tragi a lene şi mă faci de râs. Când a mai călărit Costache Caravană în urma prietenilor săi?
Înţelegând parcă mustrarea stăpânului, Zambilica se porni să lucreze mai spornic din cele picioare nefiresc de subţiri, spre bucuria grăsunului. Tufănel, Găluşcă, Ciripoi, Toroipan şi Sile Adormitu călăreau nişte cai minunaţi, despre a căror provenienţă le‑ar fi venit greu să vorbească. Întunericul căzuse de‑a binelea. Pe drumul de piatră frumos întreţinut, potcoavele cailor scânteiau adesea. La hanul Trei Drumuri din târgul Teiuş, nişte călători ocazionali petreceau la lumina frumoasă a lumânărilor multe. Nocturnii călăreţi opriră un minut şi‑l întrebară pe hangiu dacă trecuse pe acolo o trăsură urmată de şapte călăreţi.
— Acum un ceas şi ceva, domnilor, dar nu au făcut popas, zise hangiul. După câte am băgat de seamă, au luat‑o pe drumul Aiudului.
Cae îi strecură în palmă un ducat de aur.
La intrarea în Aiud, întrebară un localnic ce se dovedi a nu şti nimic. Ceva mai încolo opriră un altul. De fapt, nu‑l opriră. Omul şedea în marginea drumului. Era un bărbat mărunt, cu hainele ponosite, aplecat către a doua jumătate a vieţii.
— Jupâne, îl întrebă Cae, n‑ai văzut cumva o trăsură însoţită de şapte călăreţi?
— Domnule, grăi mărunţelul fără grabă, mie îmi place să ies la drum şi să văd călători care se vântură în sus sau în jos. Unii sint grăbiţi, alţii domoli la mers. Grăbiţii nu mă atrag, iar domolii n‑au haz. Omul domol la mers nu suferă de ceva ascunzişuri. Cel învârtoşat către sprinteneală nu prea stă la taclale. Mai mare jalea.
— Ce‑ai zice dacă ţi‑aş dărui un ducat? întrebă tânărul cu răbdare.
— L‑aş bea în sănătatea înălţimii‑voastre, însă nu dintr‑o dată, ci numai cu temei zilnic. În fiecare zi aş închina pentru voi două‑trei păhărele. Vă închipuiţi, domnule, cât ar pierde sănătatea voastră dacă l‑aş face praf într‑o singură zi.
— Iată ducatul promis, râse tânărul. Poate îţi aminteşti despre nişte călători care ar fi putut trece pe aici acum un ceas. O trăsură cu şapte însoţitori.
Mărunţelul ascunse ducatul degrabă, apoi zise:
— Domnule, aurul vostru parcă mi‑a luat o pânză de pe ochi. E drept că nu stau aici chiar de un ceas, că nu am văzut şapte călăreţi, dar o trăsură cu roata stricată a fost cărată din drum de slujitorii domnului Csáki.
— Unde locuieşte Csáki?
— A treia uliţă pe dreapta, se află o casă mare, cu gardul de zid.
Călăreţii îşi struniră caii obosiţi. Găsiră curând locuinţa domnului Csăki, dar nu merseră până la poartă. Lăsară caii în seama lui Ciripoi şi porniră în lungul gardului înait. Întunericul parcă se mai destrămase, iar umezeala pământului prindea tărie sub apăsarea frigului. Săriră peste zid, ajutându‑se unii pe alţii. Casa era luminată puternic în partea dinspre verandă, unde bănuiră că s‑ar afla sufrageria. Se furişară pe lângă zidul casei. Un slujitor apăru pe neaşteptate şi le pică în braţe. Cae îi lipi cuţitul de gât, îndemnându‑l spre linişte. Costache îl legă degrabă la mâini şi la gură. În sufragerie, Huszár şi gazda ridicară ultimul pahar cu vin înainte de a se despărţi. Huszár căpătase cai de schimb şi spera să refacă întârzierea pricinuită de roata buclucaşă a trăsurii. Însoţitorii lui aşteptau porunca de plecare, chiar dacă regretau gustările alese şi vinul bun ce dădeau mesei o atmosferă de sărbătoare. Câteva clipe mai târziu, uşa sufrageriei sări în lături, parcă aruncată de vânt puternic. În pragul ei apăru Cae Indru, alături de tovarăşii săi.
— Bună seara, domnilor, şi vă rog să rămâneţi pe loc! zâmbi tânărul. Să nu umblaţi la arme, fiindcă venim în numele prinţului! Domnule Huszár, eşti arestat!
— Aveţi ordin de arestare? întrebă judele mânios.
— Avem, domnule, răspunse tânărul şi îi întinse o hârtie.
— Ah! murmură judele cu satisfacţie. Ordinul nu‑i semnat de principe, ci de domnia‑voastră.
— Adevărat! continuă Cae să zâmbască. Rangul nostru ne dă împuternicire să semnăm asemenea hârtii.
— Fie! Ce învinuiri mi se aduc?
— Încercare de a‑l răpune pe căpitanul Mihai Székely, sechestrarea domnului Costache Caravană şi complot împotriva vieţii principelui.
— Puteţi dovedi?
— Putem. Cei cinci slujitori ai domniei‑tale au recunoscut că le‑ai poruncit uciderea căpitanului. Omul care l‑a atacat pe domnul Costache Caravană se află lângă domnia‑ta. Ai adus lângă Cluj patru sute de cazaci pe plată, care să‑i taie calea principelui şi să‑l răpună. Îndată după lucrările Dietei am primit prin curier toate dovezile vinovăţiei domniei‑tale.
— Şi dacă nu mă supun?
— Ne vom bate, domnule.
— Sunteţi mai puţini.
— Numărul nu hotărăşte totdeauna, răspunse Cae. Predă pistoalele şi sabia, domnule Huszár!
— O clipă, interveni unul dintre însoţitori.
Era un tânăr înalt, cu trăsături frumoase şi vorba domoală.
— Domnule, i se adresă lui Cae, numele meu e Vitéz. Sunt fiul şpanului de Turda.
— Te cunosc, răspunse Ducu în locul lui Cae. Domnia‑ta l‑ai lovit din spate pe domnul Chirilă Zece Cuţite. Şi cine face treaba asta...
— Adevărat! grăi tânărul, şi mă căiesc. Mânia mă orbise. Vărul nostru Ioan căzuse cu câteva clipe înainte, sub unul dintre cuţitele domnului Chirilă.
— Ah, ah! se miră Ducu. Deci asta era?
— Asta era, domnule, şi mă căiesc încă o dată că m‑am lăsat târât de mânie. Cât priveşte învinuirile ce i se aduc domnului Huszár, sunt grave şi nu i‑am cunoscut asemenea intenţii. Abia acum văd limpede. Domnul Huszár urmărea să devină cancelar al Transilvaniei, lucrând în slujba contelui Ştefan Báthory.
— Cel care urmăreşte a fi principe, completă Cae.
— Nici asta n‑am ştiut‑o, domnule, grăi tânărul cu mirare adâncă. Deci nu vom ridica mâna să‑l apărăm pe omul acesta şi nici domnii care mă însoţesc.
În clipa aceea, Huszár făcu un gest scurt şi slobozi pistolul asupra lui Vitez. Cuţitul sprinten aruncat de Cae, îl făcu pe judele Clujului să bată aerul cu braţele.
Rana lui Vitéz sângera la umăr, dar fără pericol. În schimb, Huszár lovit în pântec se apleca domol către moarte.

*

În ajunul Crăciunului se pornise ninsoarea. Fulgii mari cât monezile cădeau in lumina ferestrelor, fără grabă, fără nimic pripit. Nu se încurcau între ei, ci dansau aplecându‑se pe o parte parcă miraţi de viaţa lor scurtă. Abia pe pământ, fiecare înceta să mai trăiască singur, culcându‑se în straturi adânci. Frumosul castel din Obreja, scăldat în lumină, avea oaspeţi de seamă. Principele Minai fusese poftit în fruntea mesei, dar el nu se aşeză. Sub fereastra înaltă se auziră glasuri subţiri, dulci şi vioaie:
— Ne primiţi cu colinda?
— Vă primim, strigă Mihai‑vodă cu faţa strălucitoare.
Sub mâinile lui sprintene, fereastra se deschise în lături. Lângă zid, vreo opt prichindei cu cuşmele mari acoperite de omăt, cu feţele roşii şi ochii râzători, porniră să cânte. Unii prea ridicat, alţii prea jos, cu. mici opinteli, cu unele cuvinte mâncate pe jumătate din grabă, dar cine lua seama la asemenea lipsuri mărunte? Glasul lui vodă li se alătură grabnic, iar copiii se învârtoşară din toată inima:

Trei păstori se întâlniră
Trei păstori se întâlniră
Raza soarelui, floarea soarelui
Trei păstori se întâlniră
Şi aşa se sfătuiră
Şi aşa se sfătuiră
Raza soarelui, floarea soarelui
Şi aşa se sfătuiră.

La puţină vreme sosiră în sănii sprintene Buzeştii, clucerul Băicoianu, Udrea şi Calomfirescu. Prin fereastra sufrageriei se vedeau luminile caselor din Cistei. Nu se afla casă fără lumină. Peste Târnava răzbeau în noapte frânturi de colinzi. Se simţea sărbătoare în aer.
— Aşa‑i obiceiul aici, măria‑ta, zise Ion Cristu. În noaptea asta nimeni nu doarme. Pe plitele sobelor, sarmalele se fierb domol în oale de pământ. Bărbaţii şi femeile închină un pahar în aşteptarea colindătorilor. Copiii, cu nasurile înroşite de frig, umblă pe la ferestre până târziu. Apoi, pornesc flăcăii.
— Aşa e peste tot neamul românilor, zâmbi vodă.
Ceva mai târziu, principele se ridică în fruntea mesei şi grăi cu prefăcută încruntare:
— Prieteni, am venit aici să petrecem sfânta noapte a Crăciunului, dar nu numai pentru asta. Iată că avem lângă noi un nepot care nu ne‑a cerut niciodată nimic. A venit vremea să‑i facem un dar. Ai vreo dorinţă, nepoate?
— Am, doamne, râse tânărul. Doresc sănătate principelui nostru.
— Mulţumesc! Altceva?
— Nimic.
— Nimic? se miră vodă cu aer misterios. Atunci, am eu o dorinţă. Nu, nu o dorinţă, ci o poruncă. Adică, nici poruncă... Uite că nu ştiu cum naiba să‑i zic. Aş vrea să‑l logodesc pe nepotul nostru cu frumoasa stăpână din Obreja.
La auzul acelor vorbe, mâinile Stelei înţepeniră dintr‑o dată pe marginea mesei. Faţa lui Cae păli adânc. Vodă se prefăcu a nu observa şi continuă jumătate glumeţ, jumătate aplecat spre fioroasă încruntare:
— Dacă las după el, rămâne fată bătrână. Dacă las după ea, rămâne flăcău tomnatec.
— Sunt sărac, măria‑ta, murmură tânărul cuprins de tristeţe. Stela e prea bogată pentru a îndrăzni...
— Ei, la naiba! se prefăcu mânios vodă. Ce fac eu cu aceste inele de logodnă? Le‑am cumpărat de la starostele negustorilor din Sibiu, iar prin împrejurimi nu cred să se găsească altele mai frumoase. Am să le vând.
— Măria‑ta, zâmbi Ion Cristu, fratele Stelei, cred că s‑ar potrivi în mâinile acestor tineri. Sora noastră are avere pentru amândoi.
— Nu! se împotrivi vodă. Şi nepotul nostru are avere. Am trecut pe numele lui moşia noastră de la Piteşti. O moşie frumoasă, cu patru sate mari. Hârtiile care îi acordă acea stăpânire sunt la noi. Acum, să vină logodnicii lângă naşul!
Cu toate că arătau sfioşi, Cae şi Stela săriră nerăbdători de la locurile lor.
— Ei, ei, fără pripeală! se încruntă vodă. Nunta o facem abia după Bobotează.
Cam la acelaşi ceas, în hanul Pivniţa Şardului din Alba‑Iulia, Sile Adormitu, Găluşcă, Ciripoi‑fiul, Toroipan, TuMnel‑fiul, Ciripoi‑tatăl şi Tufănel‑tatăl, apucaseră a goli cea de a şasea găleată cu vin în sprintenă hărnicie şi aspră trudă. Aflat la locul de cinste în fruntea mesei, Sile Adormitu grăi plin de cumpătare:
— Domnilor, a trecut de mult miezul nopţii. Poate să fie chiar spre ziuă. Copiii s‑au dus la culcare obosiţi. Acum a venit vremea bărbaţilor a‑şi opinti glasurile în creştinească şi sfântă cântare. Înainte de a mă produce personal, desfătându‑vă inimile, aştept să‑mi colindaţi voi. Cine se încumetă?
Cum nimeni nu îndrăzni a se produce dinaintea distinsului cavaler, care purta o frumoasă îmbrăcăminte de catifea albastră, cu guler scump de soboli, despre a cărei provenienţă n‑ar fi dorit să vorbeasă, Sile îşi umflă buzele mari şi prinse a răcni cu dulce chemare o colindă de prin părţile Bârsei. Glasul său aducea uşor cu scrijelat de fier pe sticlă. Dăruiţi cu bună ureche muzicală, Ciripoi‑tatăl şi Tufănel‑tatăl simţiră că‑i apucă damblaua şi se traseră plini de demnitate spre uşa hanului, ce părea a se clătina ciudat. Afon ca un catâr surd, Găluşcă dădu ochii peste cap şi îşi uni vocea cu cea a cavalerului. Peste Alba‑Iulia se lăsase o ceaţă groasă. Era dimineaţă de‑a‑binelea, dar întunericul şi ceaţa stăruiau puternic. Luminile de prin case dispăruseră, semn că gospodarii ce vegheaseră peste noapte s‑au aplecat spre creştineasca odihnă a somnului.
— Un' suntem, vere? întrebă Ciripoi‑tatăl, pendulând nesigur pe picioarele şubrezite de tăria vinului mult.
— După cum dibăcesc eu şi după chibzuiala‑mi boierească, grăi Tufănel‑tatăl, cătând zadarnic un sprijin, aş zice că‑n cetatea A...la...luia. Nu! În Alva‑Iula. Aş! În...
Un bărbat străin de Alba‑Iulia, rătăcit prin ceaţă, nimeri alături de cei doi.
— Bună dimineaţa, domnilor! grăi el. Am sosit acum un ceas şi caut casa domnului Beldi. Dar m‑am rătăcit după cum se vede. Pe străzi nu‑i ţipenie de om şi nu îndrăznesc a bate la vreo uşă de creştin.
— Pă ce stradă? păru să se dezmeticească o clipă
Tufănel‑tatăl.
— Undeva pe aici, pe aproape.
— N‑o ştii?
— Nu.
— Vere, ăsta e mai făcut ca noi, grăi cu frumoasă cumpătare.
Ciripoi îl împunse pe negustor cu degetul în stomac.
— O ştii pă aia cu rozmarinu... cu ochii negri... cu doru neichii?...
— Nu, domnilor. Sunt negustor. N‑am vreme de chestii d‑astea.
— Beţi...ule! strigă Ciripoi cu dispreţ.
— Domnilor, încercă omul din nou, suntem trei negustori cinstiţi. Eu m‑am rătăcit de ceilalţi doi...
— Trei? se miră Tufănel‑tatăl. Vere, ia dă‑mi oala aia să‑mi limpezesc vederile! Trei? zise clătinându‑se. S‑ar putea să fiţi trei, că mie îmi cam lăcrimează ochii. Tu ce zici, vere?
— Cred că ar fi bine să‑i numărăm. Să mor dacă nu minte! După cum bag eu de seamă, nu sântără mai mulţi de doi.
Ciripoi făcu numărătoarea, pipăindu‑i cu mâna pe negustor şi pe Tufănel.
— Sunteţi doi, nene! grăi sentenţios. Pă mine nu mă duci.
— L‑ai pus la număr şi pe domnul care ţi‑e văr.
— Şi ce, la adicătelea el nu‑i om? Poate că e chiar boier, dacă vrei să ştii. Ia numără‑i tu, vere, că nu vreau să am vorbe!
Tufănel‑tatăl muie tacticos degetul în gură, îi pipăi pe negustor, pe Ciripoi şi se pipăi şi pe el.
— Sunt trei. N‑a minţitără săracu! Ce e a lui, e a lui...
— Aş! sări Ciripoi. Ia să‑i mai numărăm o dată...
Negustorul se depărtă scârbit. Ciripoi, atârnat de gâtul vărului, zbieră după el:
— Nu ştii strada? Nici barem un han? O cârciumă? O cramă? Beţi...ule!

*

În noaptea de Anul Nou, palatul princiar din Alba‑Iulia primi peste trei sute de oaspeţi. Mesele întinse cu bunătăţi, vinurile de Şard, de Ighiu, de Aiud, sau de Cistei îmbiau la petrecere. Când se împlini miezul nopţii, Mihai‑vodă păşi către una din ferestrele mari. Zăpada îngheţată sub gerul aspru scânteia ca argintul bătut proaspăt. Cerul era înalt şi limpede.
— Suntem în anul 1600, grăi vodă către Cae Indru. Începe un an nou şi un veac nou. Să bem, nepoate, pentru veacul care s‑a sfârşit cu bine şi pentru cel care începe! Să bem pentru unirea cu Moldova!
Goliră paharele cu sete şi cu speranţă într‑un început de veac bun.
— Doamne, zise tânărul gânditor, va rămâne oare după noi această unire? Prea sunt multe neamurile care cată a ne îngenunchea cu forţa.
— Nu ştiu, răspunse principele la fel de îngândurat. Dar noi am aruncat sămânţa unirii în inimile românilor de pretutindeni şi măcar atât e bine. Când vor fi timpuri prielnice, sămânţa va rodi fără îndoială. Ce va fi azi, ce va fi mâine, are mai puţină însemnătate. Un neam nu trăieşte doar o viaţă de om.
Costache Caravană a părăsit mândra sală de petrecere, purtând în mână o găleată cu tămâios de Cistei. Chirilă trase cu ochiul spre Ducu şi pufniră amândoi în râs. Ştiau încotro se îndreaptă grăsunul. Costache dădu colţul palatului şi ajunse în grajd lângă Zambilica. Năstruşnicul armăsar simţi mirosul vinului şi se uită pofticios.
— E Anul Nou. zise grăsunul, clătinându‑se vizibil pe picioarele lui scurte. Sunt un stăpân de treabă, Zambilico. La toate sărbătorile ţi‑am dat băutură. Nu sorbi aşa, nărodule! Vinul trebuie gustat pe îndelete. La mulţi ani! Hai, gata, gata! Nu mai e.
Zambilica îl privi cu ochii sticloşi când dintr‑o parte, când din alta. Călcând ca în străchini, Caravană închise uşa grajdului.
— A îmbătrânit Zambilica, murmură el. Altădată nu‑i ajungea o găleată şi dădea năvală peste mine. Acum, doar s‑a uitat năuc. E criţă. O mie şase sute. Început de veac. Prietenul Cae se însoară... Chirilă nu‑i prea departe de asemenea gânduri... Ne rărim şi parcă mi‑e frig...
							
Sfârşit