Salut, Germain.
- Anouk! Ce mai faci? - Bine.
- A fost bine în vacanță? - Da. Dar la tine?
Ca întotdeauna în Bretagne. Începe imediat ședința.
Știu.
- Ți-ai văzut încadrarea? - Da.
- Și-ți convine? - Mai ales a II-a C (=a X-a).
- Păi e bine, nu? - Da, da.
Ai citit circulara?
O, da, egalitatea domnește din nou în Republică.
Populiștii nu și-au spus ultimul cuvânt.
De ce ești așa de pesimist?
L-am citit toată vara pe Schopenhauer.
- Bună ziua. - Bună ziua.
Salut, Robert. Ce mai faci?
Domnilor colegi, începem imediat. Vă rugăm să ocupați loc.
- Mă aude toată lumea? - Da, da.
Ați primit cu toții un buletin care vă explică
noutatea cea mare a acestui nou început.
Nu mai suntem un liceu clasic,
suntem un liceu pilot, și cu asta trebuie să ne mândrim.
Ocazia de a porni de pe baze noi,
pentru a experimenta noi direcții pedagogice,
mergând înapoi la tradiție cu uniforma pentru toți elevii.
Într-un liceu cu o populație atât de heterogenă socialmente,
uniforma e un simbol îndrăzneț.
Da, îndrăzneț, ce va pune, în sfârșit, toți învățăceii pe picior de egalitate.
Adaptare liberă după piesa El chico de la ultima fila, de Juan Mayorga
ÎN CASĂ
Traducerea și adaptarea: selaflaure
Ei, cum a fost?
Puteai veni și tu.
N-am mai fost nici la biserică de-atâta timp.
N-am fost la biserică, ci la înmormântarea lui Bruno.
Nu mi-era nici neam, nici prieten.
Mi-ar fi plăcut să vii. Mai puteai vorbi cu câte unul.
Am văzut gemenele.
Exact așa cum le descria Bruno.
Nici nu știam dacă să le prezint sau nu condoleanțe.
Dar, când voiam să plec, una dintre ele s-a apropiat de mine,
care - nu știu, imposibil să-mi dau seama care-i care.
Mi-a spus că mâine vor veni la galerie, să vorbim despre viitor.
- Germain, mă asculți? - Da.
Bine.
- Mergem la cinema? - Termin de corectat și mergem.
0, 6, 3, 10, o!
- Chiar așa de slabi sunt? - Cei mai slabi. Clasa cea mai idioată
din viața mea. E îngrozitor.
- Tot așa ai zis și anii trecuți. - Așa e. Ascultă.
Ascultă asta: "Sâmbătă am mâncat pizza și m-am uitat la televizor.
"Duminică am fost obosit și n-am făcut nimic." Punct.
În treizeci de minute, două fraze. 48 ore din viața unui puști de 16 ani.
Sâmbătă: pizza și TV. Duminică: nimic.
Nu le-am cerut un poem, ci să-mi povestească weekendul.
Ca să văd dacă sunt în stare să scrie mai mult de două fraze.
Și uite că nu sunt! Ascultă aici:
"Nu-mi plac duminicile. Sâmbetele da, îmi plac.
Dar sâmbătă tata mi-a interzis să ies și mi-a luat telefonul."
Știi, Jeanne, mi-am ales meseria asta
pentru a sădi în elevi gustul pentru literatură,
iar ei îmi răspund cu telefoane și cu pizza.
Lucrul cel mai rău nu e ignoranța lor, ci să-ți imaginezi viitorul.
Țâncii ăștia-s, totuși, viitorul.
Filozofii reacționari prevăd invazia barbarilor.
Dar îți spun, barbarii sunt aici, în clasele noastre!
"Ultimul meu weekend." "Claude Garcia."
"Sâmbătă am mers să învăț la Raphaël Artole."
Mulțumesc, draga mea.
"Ideea mi-a venit pentru că, de câtva timp, voiam să intru în casa lui.
"Vara trecută, în fiecare după-amiază, i-am privit casa din parc,
"așezat pe o bancă. Dar, într-o seară,
"mama lui era cât pe ce să mă surprindă spionându-i de pe trotuarul din față.
"Vineri, profitând de faptul că Rapha a luat notă slabă la matematică,
"i-am propus să-l ajut la lucrări și teme.
"Era, desigur, doar un pretext. Știam că, dacă acceptă, vom fi la el acasă,
"pentru că stau într-un cartier unde Rapha nu va pune niciodată piciorul.
"La ora 11 sunam, iar casa mi se deschise, în cele din urmă.
"L-am urmat pe Rapha în camera lui. Era exact cum îmi imaginasem.
"Îi dădeam de lucru cu o problemă de trigonometrie,
"și, cu scuza că merg după o Coca Cola,
"descopeream casa. "Casa asta în care mă găseam,
"înăuntrul căreia de atâtea ori visam că sunt.
"Era mult mai mare decât credeam. Cel puțin de 4 ori cât casa mea.
"Totul e curat și pus la punct. "Bine, pentru azi ajunge,
"mi-am zis, și chiar când urma să ajung înapoi la Rapha,
"un miros îmi reținu atenția, mirosul atât de deosebit
"al femeilor din clasa de mijloc.
"M-am lăsat călăuzit de miros până în salon.
"Acolo, așezată pe canapea, răsfoind o revistă de decorațiuni interioare,
"am descoperit-o pe stăpâna casei, mama lui Rapha.
"Am privit-o până ce și-a ridicat ochii,
"a căror culoare se potrivea cu cea a canapelei.
"Bună ziua, tu ești Charles?
Ce voce! Unde au fost femeile astea învățate să vorbească așa?
"Nu, Claude, răspund eu, susținându-i privirea.
"- Cauți toaleta? "- Nu, bucătăria.
"M-a însoțit acolo. "- Vrei și gheață?
"Servește-te singur, zise ea. Simte-te ca acasă.
"Apoi se întoarse la canapea pentru a-și citi revista de decorațiuni.
"Revenit în camera lui Rapha, i-am rezolvat problema de trigonometrie.
"Va trebui să-l ajut din greu ca s-o scoată la mate anul ăsta.
"Va urma."
A scris: "Va urma?"
Da. Între paranteze.
I-ai dat 17? (=aprox. 9)
N-are greșeli de ortografie. Față de ceilalți, are un vocabular bun.
Cine-i băiatul ăsta?
E...
Claude Garcia. Încă nu-i cunosc pe toți.
Îi dai 17 pentru că-și bate joc de prietenul lui și de mama acestuia?
Anul acesta vom avea ocazia să studiem marii maeștri ai literaturii franceze.
La Fontaine, exemplul celui mai reușit raport între formă și fond.
Și mai ales veți învăța să scrieți, să apărați un punct de vedere,
să vă exprimați, să povestiți o întâmplare.
Nu uitați tema despre obiective pe luni. Încercați să citiți un pic.
Citiți o carte din când în când. Lăsați telefoanele.
Contez pe voi. Cărți. Cărți. Fiți curioși.
- Ați vrut să mă vedeți, d-le? - Da.
E vorba de compunerea ta din weekend.
Tu ai scris-o?
Da, de ce?
E ciudat. Vrei să mi-o dai?
Sigur. E vorba de punctuație? Știu că pun întotdeauna virgula aiurea.
Nu, punctuația e bună.
Sunt mai bun la științe, dar anul ăsta vreau să mă perfecționez la franceză.
De fapt, e vorba de conținut.
Vorbești de un alt băiat din clasă și de familia lui. Nu prea-i bine.
De ce? A văzut cineva compunerea mea?
Nu încă, dar mă gândesc să i-o arat directorului.
Să vedem el ce zice de ea.
Dar n-am scris-o pentru director, am scris-o pentru dvs.
Cum crezi că s-ar simți prietenul tău Rapha, dac-ar citi asta:
"Un miros îmi reținu atenția, mirosul atât de deosebit
al femeilor din clasa de mijloc."
Dar nu asta-i lucrul cel mai rău. Ci ceea ce e intre rânduri. Tonul.
De-ai citi compunerea în clasă, ce crezi c-ar spune amicul tău Rapha?
Nu știu. Dvs. ne-ați cerut să scriem despre weekendurile noastre.
Nu știu ce vrei, dar poți pleca.
D-le, compunerea aceea pentru care ne-ați dat adjectivele...
- E pentru luni. - Da, dar am făcut-o pe loc.
Și am înțeles că trebuia să folosim adjectivele din listă
și să le plasăm în compunere,
dar nu știam dacă trebuie să păstreze vreun sens al listei,
- sau să ne folosim imaginația. - E totuna.
Și nu știam dacă mai putem folosi și alte adjective decât cele de pe listă.
Poți să mi-o aduci luni. Vei avea timp s-o verifici.
Nu, prefer să v-o dau acum. În weekend mă concentrez pe matematică.
La revedere.
"Scrie o compunere în care să apară adjectivele următoare:
"încântat, diferit, normal, bine, concentrat, mic, fantastic."
- Salut, Rapha. Luni i-am propus lui Raphaël Artole
să începem să lucrăm din nou împreună la trigonometrie.
Era încântat, și m-a invitat chiar în aceeași zi să revin la el acasă.
Vii la mine în după-masa asta?
Rapha. De ce Rapha? De ce l-am ales pe el, acest coleg banal și simpatic?
Pentru că e diferit. E un băiat normal.
Sunt mulți care sunt la fel de diferiți,
dar e ceva care mă face să mă opresc asupra lui Rapha.
Anul trecut, remarcasem că părinții lui
îl așteptau adesea la ieșirea de la cursuri, ținându-se de mână.
Multor băieți le-ar fi rușine că s-ar afișa cu părinții,
sau că părinții i-ar aștepta la vârsta noastră.
Rapha însă nu. Nu-l deranja nicicum.
Și m-am întrebat atunci: "Oare cum o fi casa lui?"
Cum o fi casa unei familii normale?
- Bună ziua, d-le André! - Bună ziua, Rapha!
Pe drum, am flecărit despre ceea ce băieții obișnuiți se crede că vorbesc:
despre fete, sport, baschet, mașini, despre ceea ce vom face mai târziu,
și, pălăvrăgind așa, am ajuns la el, în fața casei lui.
Galeria "Labirintul Minotaurului"
Crezi că asta-i artă pentru bolnavi?
Habar n-am.
Gemenele așa zic. După ce-au văzut cum se vinde.
Evident, dacă s-ar fi vândut, nu mai vorbeau ele de "artă pentru bolnavi."
Două provinciale, pentru care o galerie sau o mezelărie e totuna!
Știi ce cred eu. N-am nevoie de așa ceva.
Eu am nevoie de chipuri, de ființe adevărate.
Aici, sânii nu sunt niciodată la locul lor.
Germain, sunt pe punctul de a-mi pierde locul de muncă,
Așa că nu e momentul să-mi spui ce ai împotriva artei moderne.
deci am nevoie să-mi spui că gemenele nu sunt decât niște proaste jalnice.
Aceste proaste jalnice vor să-ți închidă galeria?
Îmi dau o lună ca să le demonstrez că e o afacere viabilă.
Trebuie găsit ceva care să se vândă.
Și dacă nu reușesc, o să-mi desfacă contractul și-o să închidă galeria.
Și ție cum ți-a mers azi?
Mie? Ca de obicei. Ba nu, am vorbit cu băiatul.
Și?
Păi am stat de vorbă, apoi mi-a dat eseul cu adjectivele.
Și?
A început iar. Mi-a dat capitolul II. Mă prevenise el: "Va urma."
- Îl ai aici? - Da.
Nu vrei să mi-l arați?
Nu știu dacă-i o idee bună.
Germain, de zece ani citesc compunerile elevilor tăi.
Ce bine că mă ajuți.
Când am intrat, mama lui Rapha era în salon,
cu o revistă de decorațiuni într-o mână, și cu un metru în cealaltă.
- Salut, mamă. Nici nu ne-a observat la început,
așa concentrată era să măsoare fereastra.
- Totu-i bine? - Da.
Pe televizor, lângă un dragon chinezesc,
o fotografie a "sfintei familii".
Și dragonul se uita la ei ca și cum urma să-i devoreze pe toți.
- Și prietenul tău? - Claude.
- Bună ziua. - Bună ziua, Claude.
- A mers bine? - Am luat 14 la mate. (=aprox. 7)
...anunță Rapha: "Și mulțumită lui Claude! Un 14!"
- Fantastic! Vrei să mănânci? - Vreau!
- Am cumpărat o baghetă. - Da?
- Ai ciocolată în dulap. - Perfect.
Bine. Vă las.
Mă lăsă în bucătărie și se întoarse în salon,
cu revista într-o mână și cu metrul în cealaltă,
plutind ca o fantomă într-o rochie care lăsa să se întrevadă
corpul ei de femeie din clasa de mijloc.
"Va urma."
- Am un sentiment ciudat. - De ce?
Nu găsești șocant ca un băiat de 16 ani să scrie asemenea lucruri?
- Cu o așa ironie? - Nu, nu mă șochează.
Nu mai mult decât sex-shop-ul tău cu păpuși gonflabile.
Nu-i un sex-shop, Germain, e o galerie de artă!
Da, da, deturnare a idealurilor, sex și dictatură.
Da, asta are un sens. Dictatura sexului.
Ar trebui, poate, să-i spui directorului.
Despre "corpul unei femei din clasa de mijloc"?
Sau vorbește cu colegii, cu ceilalți profesori de la clasă.
Și cu părinții. Da, ar trebui să vorbești cu părinții.
Să-l împiedice să mai intre în casa lor?
Nu cu părinții lui Rapha, cu părinții "scriitorului".
Ai lui Claude.
Are nevoie de un psiholog. Poate deveni periculos.
Ba nu, e doar un băiat revoltat.
Certat cu realitatea, asta-i tot. Are și de ce, nu?
Mai bine să-și arate așa mânia, decât incendiind mașini.
Poate că are o problemă, și de-aia vrea să-ți atragă atenția.
- Cum arată? - Aș zice că n-are nimic extraordinar.
Și cum se comportă în clasă?
Vorbește încet, nu pune probleme. Doar că stă numai în ultimul rând.
Și tu stăteai în ultimul rând.
Păi e locul cel mai bun. Îi vezi pe toți, dar nimeni nu te vede.
- Bună ziua. - Bună ziua.
Bună ziua, Germain.
- Salut, Anouk. - Germain!
- Ce mai faci? - Așa și-așa.
Începutul școlii e greu pentru toată lumea.
Aș avea nevoie de informații despre un anume elev.
- Desigur. Ce clasă? - A II-a C (=a X-a la noi).
Bine, a II-a C. Numele elevului?
- Claude Garcia. - Claude Garcia...
A, da. Îl văd. Uite!
E un tip timid, nu-i așa?
În oraș de 12 ani... s-a mutat mult...
Fiu unic, fără mamă, tată în șomaj...
fost muncitor, handicapat.
În urma unui accident de muncă.
"Bien" îl modifică pe "etre"; e un adverb. Înțelegi?
"Cum o fi oare casa lui?"
Restul nu e rău. Iar eu ți-am adus ceva de citit.
Asta nu-i de la bibliotecă, e a mea, așa că...
nu scrie în ea, nu-i fă coarne, nu-i deschide coperta invers.
Tot ce-am citit pân-acum era mult mai scurt.
Citește măcar primele pagini. Dacă nu te interesează, dă-mi-o înapoi.
Dacă nu vă interesează, mi-o dați înapoi?
"Întors în casa acelei familii normale,
l-am găsit din nou pe Rapha, colegul banal și fantastic,
neînțelegând nimic din matematică.
Cum?
Uite: aici avem de la minus infinit la zero,
iar aici e zero plus infinit.
Așadar suntem o echipă?
Împărtășiți informația?
Vă distribuiți responsabilitățile și puterile?
Ți-o pasez când ești sub coș, tu te ridici și marchezi!
Diseară joacă Grizzlies cu Clippers.
- Comandăm pizza? - Da, super!
- Patru brânze și salam? - Patru brânze și salam!
- Rămâi, Charles? - Numele meu e Claude.
Eu fac un duș.
- Pe curând, băieți! - Bine.
Accept propunerea tipului bine făcut, îmbrăcat în training.
- E simpatic tatăl tău. - Da. E grozav.
În timp ce Rapha se lua la trântă cu x-urile lui,
mi-l închipuiam pe Rapha senior săpunându-se sub duș.
Amândoi se numesc Rapha.
O oră mai târziu mergem și noi în salon, și nu-l recunosc imediat.
Fără training, ai zice că-i altcineva.
Dar, văzându-l cum mânuiește telecomanda,
deduc că da, el e șeful familiei.
E prefăcut. De fapt, chinezii sunt cu toții niște prefăcuți.
Există un coreean în echipa Clippers.
E o bună ocazie de a vorbi de China, care pare că-l obsedează.
La dracu! Nu se poate!
Și în China, să știi, respectul filial e foarte important.
Își respectă părinții, bunicii, străbunicii...
A petrecut o săptămână în China acum 10 ani,
și chinezii nu mai au niciun secret pentru el.
Nu se poate!
În minutul 15, înaintașul Grizzly e eliminat pentru 5 greșeli personale,
și chiar în acest moment tatăl primește un telefon de la servici.
Alo?
- O, Maurice! E Maurice, patronul lui.
Îi cere să meargă să întâmpine un client chinez la aeroport.
Wong Li. - La aeroport? Acum?
"La ora asta? Ce nasol!" îi spune soția.
Și uite așa, tatăl pleacă la aeroport să-l întâmpine pe Wong Li,
în timp ce The Clippers încep să recupereze.
- La naiba! Va urma.
- Te-ai lansat într-o parodie. - Parodie?
Felul în care descrii intrarea tatălui în cameră,
felul lui ridicol de a vorbi, trainingul...
Exagerezi trăsăturile personajului pentru a face cititorii să râdă, nu?
Nicidecum.
Atunci e realism.
Realism, cum adică?
Ca și cum ai avea o cameră ascunsă cu care filmezi prin gaura unei chei.
Ba nu.
Atunci trebuie să fie stilizare.
Scrii ce vezi, sau transformi?
Nu scriu tot. N-am arătat culoarea hainelor lui.
Puțin îmi pasă dacă sunt verzi sau albastre.
De ce la prezent? De ce relatezi la prezent?
Pentru mine e un chip de a rămâne în casă.
Așa deci.
Prima întrebare pe care trebuie să și-o pună un scriitor e:
"Pentru cine scriu?"
Așadar, tu pentru cine scrii?
E foarte ușor să dezvălui ce-i mai rău la cineva
pentru ca cei mediocri, care se simt superiori,
să râdă de el și de ridicolul lui.
Ceea ce e rar e să te pui în locul personajului,
fără a-l condamna a priori. Gândește-te la Flaubert, e exemplul perfect.
El nu-și condamnă personajele.
Ne vedem mâine la aceeași oră.
Da.
De ce mă ajutați astfel?
Pentru că sunt profesorul tău, ăsta e rolul meu.
De ce pe mine și nu pe alții?
Ascultă, nu-mi place să fac complimente inutile,
dar consider că scrii destul de bine și că meriți să fii încurajat.
Mulțumesc, d-le.
- Pe mâine. - Pe mâine.
Habar n-am ce cauți.
Băiatul ăsta are harul scrisului,
voiam doar să-i fac cunoscut, într-un mod mai puțin pompos,
să zicem, să-l învăț literatură,
și, prin învățătură, ce înseamnă viața.
Lecții de morală? Literatura nu ne învață niciodată nimic, știi bine.
- Oare? - Știi ce-au găsit în buzunarul
ucigașului lui John Lennon?
"De veghe în lanul de secară"!
Ce l-a învățat literatura pe zănaticul ăla? Nimic!
E clar că expozițiile tale ne învață mai mult...
Expozițiile mele sunt la fel.
În general, arta nu ne învață nimic. Știi prea bine.
Dar arată frumusețea lucrurilor. Vrei?
Versiunea a doua. Din nou în casă. În camera lui Rapha, îl ajut
să-și repete pentru următoarea lucrare de control la mate.
Intrați!
Tatăl lui Rapha intră în cameră. Poartă un training verzui.
Îmi propune să urmăresc cu ei meciul lui Grizzlies.
În minutul doi al celei de-a doua reprize, un coș de trei puncte,
și cei doi Rapha înnebunesc.
- Frumos! - Ai văzut? Buf!
- Copii... - În minutul trei,
mama se așează lângă noi să vadă meciul,
deși nu o prea interesează.
În minutul șapte, deschide numărul 215 al "Journal de la maison"
admirând o casă care o face să viseze, dar pe care n-o va avea niciodată.
În minutul 8, Rapha-tatăl spune că va cumpăra un plasma-tv.
Vom pune plasma în față. Da, în față.
În minutul 10, Esther începe să deseneze un plan de renovare a casei.
Ea stă toată ziua în casă, dar nu e mulțumită de cum arată.
În minutul 20, se uită în gol,
concentrată pe marea problemă a vieții ei:
unde va plasa baia cea nouă?
În minutul 15, înaintașul Grizzlies e expulzat pentru 5 greșeli.
Cei doi Rapha se ridică și aplaudă. Scorul e incredibil.
Sună telefonul. Rapha-tatăl privește ceasul.
- Nu prea are chef să răspundă. - Alo?
Ah, Maurice... Nu, deloc.
Bine, spune-mi.
Da, notez.
Trenul de 2:15, terminal 2.
O pancartă? Ah, da, cu numele lui?
Wong Li? Cu un H?
Hotel Convention?
Nu, mai întâi îngrijește-te, și te odihnește.
Salut.
Rapha-tatăl se schimbă, și pleacă să-l caute pe chinez la aeroport,
în timp ce Clippers încep să-și recupereze întârzierea.
Femeia din clasa de mijloc ni se alătură.
Evident, nu se pricepe deloc la baschet.
- Ei? Cine câștigă, băieți? - Clippers.
Și nu sunteți mulțumiți?
Mamă, eu și tata ținem cu Grizzlies.
Bine. Acum puteți fi fani ai Clippers.
Mamă...
Va urma.
Da, ai dreptate. Are un har.
Dar a doua sa versiune e încă mai ironică și disprețuitoare.
- Crezi? - Da. Aici te manipulează:
vrei să-l înveți literatură, dar el e cel ce-ți dă o lecție.
L-ai citit pe Dostoievsky?
Geniul său transforma ființe jalnice, meschine, în personaje de neuitat.
Dar dacă ambiția ta e să fii doar un caricaturist...
V-am spus că privesc de aproape, scriu ce văd.
Și tot ce ești în stare să vezi e doar urâțenie?
E perfect, dar atunci transpune, transformă-te.
Dacă nu, se vede că nu ești făcut pentru asta.
Ți-am mai adus de citit.
Cehov, Dickens și Madame Bovary de Flaubert.
Ce părere ai?
Sunt lucruri foarte banale, nu? Un ceas de bucătărie și un ventilator.
Da, sunt obiecte normale, dar deturnate, pentru a produce mirare.
Vezi, ceasul are 13 numere.
Nu-i rău.
Și asta? Ascultă.
- Ce e? - Taci. Ascultă.
Pictură verbală.
Artistul propune ca ascultătorii
să privească un perete sau o ramă goală.
Vocea pictorului descrie tabloul. Spectatorul, adică ascultătorul,
devine co-creator: el își imaginează tabloul,
și își proiectează imaginația în rama goală.
Tablourile au existat cu adevărat,
dar artistul, după ce le-a descris, le distruge.
Sunt 13.
Cu această instalație, artistul își bate joc de industria culturală,
obsedată de fabricarea de obiecte tangibile,
dar aici el oferă ceva poetic, efemer, deposedat de materialitate.
Nu sunt sigur că se va vinde așa ceva.
Germain!
Am trei săptămâni până la vernisaj,
trebuie să reușesc, altfel voi fi aruncată în stradă!
Ascultă, pentru a salva galeria asta,
dacă ai nevoie să mă expun gol-goluț în vitrină, sunt gata.
Vrei să citești?
I-am adus lui Rapha 3 exerciții, unul ușor, pentru a-l stârni,
un altul, de făcut cu mine, și un altul, foarte greu,
să fiu sigur că-l ține ocupat.
În timp ce el se bate cu numerele imaginare,
eu plec să fac un tur al casei unei familii normale.
Știi, chinezii sunt oameni deștepți. Și Maurice nu contează pentru ei.
Nu-i de acord cu procentajul oferit. Vrea mai mult. Cel puțin 25%.
Nu se târguiesc cu el, și mi-am zis:
de ce să nu mă lansez și eu? Să fiu pe picioarele mele?
Dar lucrezi bine și te stimează.
Toți mă stimează, dar nu mă respectă.
Toate ideile mele le plasează Maurice, și el ia toate beneficiile.
Tu ziceai că ești pentru munca în echipă.
Da. Dar într-o echipă sunt unii care pasează mingea, și unii care înscriu.
Știi, Esther, chinezul a propus să facem păpuși, un fel de Barbie.
3 euro. Și cu bucata s-ar vinde de 10 ori mai scump.
Poți trimite prin e-mail schița piesei, și ei o fac.
Sau și mai bine, noi trimitem o poză, iar ei o copiază.
Dar, desigur, e nevoie de investiții.
Atunci m-am gândit că, din economiile noastre... plus un mic credit...
Dar renovarea? Tocmai am hotărât să transformăm terasa în verandă.
Esther, la vârsta mea ai nevoie de motivație.
Trebuie să renunțăm la ceva.
Când văd cât câștigă Maurice, îmi spun: "De ce nu eu?"
Și m-ai putea și tu ajuta.
Alegând produse, stabilind contacte - ești dotată pentru așa ceva.
Îmi propui să lucrez cu tine?
Da. Îți propun să lucrăm împreună.
Dar, când Rapha va fi mare, vreau să lucrez la o revistă de decorațiuni.
Dragă, dar va fi afacerea noastră! A noastră!
Și dacă merge, și nu e niciun motiv să nu meargă,
vei avea tot ce-ți dorești.
Nu știu... sunt foarte obosită.
Dar tu ce faci aici?
Îl las pe Rapha să-și termine exercițiul.
Grăbește-te. E noapte.
Bănuiește oare că i-am spionat,
sau chiar a crezut că admiram acuarelele lui Klee?
Aude toate astea, sau își închipuie?
Nu, n-a fost chiar acolo.
Într-adevăr, privea tablourile, și poate-a auzit frânturi.
- E ciudat. - Ce?
Un tablou de Klee într-o casă de condiție medie?
După mine, sunt niște reproduceri.
Nu se poate...
Săptămâna viitoare, Rapha are un test foarte important la mate.
Cred că-i e groază. E timpul să aibă un profesor particular.
Dar nu-l ajută prietenul lui?
Are nevoie de un profesor adevărat, nu de un coleg de clasă.
Eu cred că împreună nu fac mare lucru.
Dar Rapha e atât de fericit că are un prieten...
Pe mine mă indispune.
Stătea pe coridor în fața acuarelelor, și avea o privire de nebun.
M-am săturat să-l văd aici în fiecare seară.
Am să-i spun lui Rapha să nu-l mai invite.
Va urma...
Știi la cine mă face elevul tău să mă gândesc?
La cine?
La verișorul meu din Yorkshire. A fost la nunta noastră.
Îi spiona pe toți din familie, și asta-l bucura.
Unora le place asta. Să privească pe gaura cheii.
Surpriza de la început e pe cale de a se disipa.
Mă duci cu gândul la vărul ăla din provincie
care iubea să-și spioneze familia.
Dac-aș fi în locul cuiva care ar citi asta într-un roman...
Mai citește cineva?
Nu, deloc. N-am arătat nimănui.
- Și vă rog, nici nu le arătați. - N-am arătat nimănui!
Îți spun că dacă cineva ar citi asta într-un roman,
ar spune că duce lipsă de... de conflict. Nu prea e.
Un personaj dorește ceva.
Dar întâlnește obstacole în satisfacerea dorințelor sale.
Pe drum apar rivali, adversari.
Ulise vrea să se întoarcă acasă, dar ciclopul vrea să-l omoare,
sirenele îl hipnotizează, vrăjitoarea îl sechestrează.
Uneori, conflictul nu e între erou și altcineva,
ci cu el însuși.
Și nu-ți vorbesc de conflicte de tipul "renovez sau nu salonul",
"ce fac cu veranda" sau dacă e benzină în China.
Nu! Îți vorbesc despre lupta din chiar inima personajului.
Ahile!
Atac Troia sau rămân lângă soție și copii?
Iar cititorul se întreabă cum va reuși eroul
să depășească aceste greutăți și să-și atingă obiectivele.
E marea întrebare, cea pe care trebuie s-o ancorezi în mintea cititorului:
ce se va întâmpla? Poți face un roman polițist,
vrei să faci o dramă shakespeariană, e o singură întrebare
ce trebuie să ți-o pui: cum rezolv eu problema lui "Ce se va întâmpla?"
Niciun răgaz pentru cititor, el trebuie pus sub presiune.
Cititorul e ca sultanul din Șeherazada.
Dacă mă plictisești, îți tai capul!
Dacă spui o poveste frumoasă, sultanul te iartă.
Sultanul e ca noi. Oamenii au nevoie să li se spună povești frumoase.
Viața fără povești nu valorează nimic.
- Bravo, Maestro! - Nu-mi spune Maestro!
- Știți, nu știu dacă mai pot scrie. - De ce nu?
Joi avem lucrarea de control la mate, iar Rapha o va da din nou în bară.
Nu le va conveni, iar mama lui îi va tocmi un profesor particular.
Și?
Dacă vreți să mai merg acolo... și să continui să scriu...
Ia stai puțin. Îmi ceri să fur subiectul de la test?
N-am zis așa ceva.
Dar Rapha nu înțelege nimic din numerele complexe,
și va cădea cu succes.
Pentru a scrie, nu mai e nevoie să mergi acolo. Imaginează-ți.
Am încercat, și nu reușesc. Am nevoie să-i văd, să fiu cu ei.
Hai, șterge-o.
Salut, Bernard!
Predai la a II-a C?
Aș zice că nu în mod deosebit.
Dar Raphaël Artole? E bun la mate?
Foarte inegal, dar se străduiește.
Și când e următorul test la mate?
Joi.
Nu mă-ndoiesc că știi deja ce vrei să le dai.
Scuză-mă, dar de când te interesează matematica?
Bună ziua...
Așteaptă puțin. Așteaptă puțin. Intrați, intrați!
- N-ai venit ieri să-mi dai eseul. - Nu.
- Ce s-a întâmplat? - Nu pot merge la Rapha,
- nu vin nici la dvs. - Bine, du-te și ocupă loc.
ACCESUL ELEVILOR INTERZIS
- Unde ai acum? - La I D. (=cls. a XI-a la noi)
- Germain, nu vii? - Nu, mai am de lucru.
- Bine. Atunci la revedere. - La revedere.
Mai aveți 10 minute.
18!? (=aprox. 9) 18 la matematică?
- Vezi? Când vrei, poți! - Da.
- Și tu, Claude, cât? - 17 jumate.
E bine și 17 jumate!
Munca mea cu Rapha începea să dea roade,
și amândoi mă privesc ca pe un membru al echipei.
- Esther! Mama familiei iese din bucătărie
și ni se alătură, cu o cârpă în mână.
- Bravo, Rapha! - Mulțumesc, mamă.
- Esther... - Mulțumesc, Claude,
ești drăguț că-l ajuți pe Rapha.
Claude, de ce nu vii să joci baschet cu noi sâmbăta?
Jucăm în fiecare sâmbătă la Stadionul Municipal de la 6 la 8.
Jucătorii sunt grozavi, o să-ți placă!
- Eu și baschetul nu prea... - Nu contează.
Important e să participi!
După meci bem Coca-Cola și strigăm la arbitru! Așa-i la baschet!
Hai, spune da! Te vom menaja!
Mulțumesc, dar sâmbăta nu cred că sunt liber.
Am alte planuri pentru sâmbătă.
Dar vedeam că-l dezamăgesc pe Rapha.
Riscam să nu mai fiu cel mai bun prieten al lui.
- 14 cu 18 e media 16. - Da?
Sigur că da, Rapha!
- Pe mâine. - Pe mâine.
Știi? La școală se vorbește tot mai mult de relația ta cu Germain,
- că rămâi cu el după ore. - Și ce? Mă ajută la franceză,
unde n-am fost bun niciodată.
El ți-a dat subiectul la testul de la mate?
De ce zici asta?
Ai grijă, e un tip ciudat. Soția lui are un magazin cu chestii porno.
Poți să-mi explici ce căutăm noi în această afacere?
Nu știu, habar n-am. S-a rătăcit, nu?
Eu chiar n-am nimic de-a face cu lucrarea la matematica.
- Nu se poate! - Ce?
- Le-ai dat subiectul dinainte? - Erau pe masă, în cancelarie.
Tu-ți dai seama ce-ai făcut? Ești profesor, nu delicvent!
Ascultă, e rău ce-am făcut, dar era singurul mijloc
pentru ca Claude să mai poată merge la ei pentru a-l ajuta pe Rapha!
- Și să-ți dea textele alea de voyeur? - Da! Și ce dacă? Ce mă poți enerva!
- Germain! - Bine!
Recunosc c-am făcut un lucru periculos, dar nimeni nu va ști nimic!
A fost o singură dată. Nu se va mai întâmpla.
Sâmbătă, ora cinci jumate.
Sunt în parc, aproape de banca de unde-i priveam vara trecută.
Drumul e liber. Sun la poartă.
Timbrul soneriei e idiot, de un prost gust perfect.
Ușa se deschide și apare ea.
Ah, bună ziua, Claude.
Esther, femeia cea mai plictisită din lume.
Au plecat deja la baschet. Vrei să-i sun să se-ntoarcă?
Nu, am venit pentru că ieri mi-am uitat aici cartea de mate.
Păi intră, o vom găsi.
În sfârșit, singur cu Esther. În această casă.
Ciudat, n-o găsesc.
Sigur că nu-i aici, din moment ce-i la mine acasă, în ghiozdan.
"E curios, mama avea aproape aceiași cercei."
Îi spun eu,>/i> - Zău?
în timp ce ea-și ducea mâna la ai ei.
A plecat pe când aveam nouă ani. Nu-l mai suporta pe tata.
Probabil că nici pe mine.
Cuvintele și-au găsit ținta. N-o ratează niciodată.
Povestea despre mama atrage simpatia tuturor.
- Vrei să bei ceva? - Da.
Se stabilește o legătură. - O coca-cola?
Vrea să mă protejeze. Să-mi fie mamă.
Îmi toarnă o coca-cola. Îmi vorbește de Rapha,
de baschet, de faptul că nici ea nu era bună la mate.
Am lăsat studiile când l-am avut pe Rapha.
Acum, că a crescut, aș vrea să studiez arhitectura,
sau, poate, să lucrez în decorațiuni interioare.
Mă simt bine lângă ea.
Simt că are chef de vorbă.
Timpul trece, și-mi spun că trebuie să vin și sâmbăta viitoare,
ca să pot fi din nou singur cu ea.
Perdele, tapet, tablouri...
- Ai văzut acuarelele? - Da.
- Sunt frumoase, nu? - Foarte frumoase.
Vino, să le privim.
"Rettung, Unterbrechung, Hoffnung."
Îngerii aceștia sunt înspăimântători.
Sunt îngeri? Nici n-am știut.
Precum cei doi Rapha, nu știe, evident, germana.
Nici nu știe ce are la ea acasă. Le-a cumpărat doar de decor.
Când va schimba culoarea peretelui, va schimba și tablourile.
"Rettung" înseamnă căință. "Unterbrechung" - întrerupere.
"Hoffnung" - speranță.
"Zerstorung" - distrugere.
Trebuie să plec. Cei doi Rapha se întorc curând de la meci.
Ce vor zice dacă mă vor găsi aici, în casa lor, cu Esther?
Soția lui Rapha. Mama lui Rapha.
Va urma.
Se va termina rău. Simt că se va sfârși rău.
- Da' de unde! - Vei vedea.
Închipuie-ți: meciul nu se mai ține, ei se întorc mai devreme,
și-i surprind pe mamă și pe băiat așezați pe canapea.
Dar care canapea? Unde e canapeaua?
Deocamdată nici nu e vorba de canapea. Tu ți-i închipui pe ea.
Nu contează. Dacă-l vede, Rapha îl omoară.
- Tatăl sau fiul? - Amândoi! Îl vor omorî pe Claude!
Tu iei totul prea în serios. Nu va fi nimic rău.
Știi foarte bine că pe jumătate totul e inventat, închipuit...
Închipuit? Închipuie-ți că totul devine din ce în ce mai credibil,
și din ce în ce mai periculos!
Nu vreau ca Claude să-și facă iluzii,
dar, bine călăuzit, are stofă de mare narator.
- Aiurea! - De ce?
Ai găsit un nou Kafka? Un elev model din ultimul rând?
Sper că nu-ți vine ideea să-l și publici?
Să-i aduci și elogii, sau așa ceva?
Și de ce nu? E mai bun decât tot ce se publică actualmente.
- Nu... - Scuze, doamnă.
Dialoguri percutante, situații captivante...
După ce i-am explicat a suta oară numerele complexe,
îi dau 4 exerciții lui Rapha, și profit de absența părinților
pentru a face un tur mai amănunțit al casei.
Intru în camera părinților.
Mirosul îmbătător al femeii din clasa de mijloc inundă încăperea.
Poza unui chinez îmi zâmbește de pe ecranul computerului lui Rapha-tatăl.
Proiectul păpuși Ban Dzhan...
proiectul bijuterii Jun Jin...
un certificat de proprietate...
ilustrate de-ale lui Rapha în vacanță...
și apoi, dintr-o dată...
o radiografie.
E o coloană vertebrală. Radiografia pare a fi a unei femei.
Da. E o femeie.
Și în garderob, șapte perechi de pantofi de femeie.
Mi-o închipui umblând prin parc în această pereche de pantofi roșii.
Apoi intru în baie.
Mă spreiez cu apa de colonie a tatălui Rapha, Eau Sauvage. (=Apă Sălbatică)
Aparate de ras, creme, paracetamol... Xanax!
Eu sunt, dragă.
Bună seara, dragule. Cum a fost azi?
- Îți mai aduci aminte de chinez? - Ce-i cu el?
S-au certat pe procente. A plecat fără să semneze.
Vai de mine!
După-amiază, Maurice mă cheamă la el în birou,
îmi ia nota de plată și începe să strige la mine
pentru că alesesem un restaurant scump!
După ce a insistat să-l fac să fie mulțumit.
Și cât de scump a fost?
268 euro.
Plătește tu, și nu-ți mai fă griji.
Nu e vorba de bani. E nervos pentru că n-a semnat.
Dac-ar fi semnat, n-ar mai fi pomenit de factura asta de rahat!
Și ce-ai să faci?
Aștept să-i treacă. Să uite de chinez, și de cină, și de cei 300 de euro.
- Trei sute? - Da, cu bacșiș cu tot!
Va urma
Nu se simte bine.
- Cine? - Esther.
Ba eu cred că el nu se simte bine.
Xanax e un calmant, nu?
Eu folosesc lorazepam. Jumătate din profesori iau pilule.
De unde știi că e pentru ea? Poate-i pentru el.
El mi se pare perfect echilibrat.
Are probleme, dar e obsedat de munca lui.
Pe când ea n-are nimic. O neglijează; în plus, nici n-o mai bagă în seamă.
Mă întreb și de ce Claude n-a intrat în calculatorul lui Rapha-tatăl.
Poate că de fapt ceea ce-l interesează cu adevărat e Esther.
Secretul lui Esther.
Nu există așa ceva, e o femeie complet transparentă.
Poate că lipsește o scenă care să explice transformarea lui Claude.
Cred că nu lipsește nimic. Dimpotrivă, e prea mult din toate!
Dă pe dinafară... Prea mult Esther... Și radiografia aia...
Manipulare sentimentalistă.
Claude, zău, nu merge! Acum o să scoți și un cancer, nu?
Personajul Claude o dorește pe Esther, dar apar obstacole.
Rapha tatăl, Rapha fiul...
Întrebarea de aur: ce se va întâmpla?
Și care-i urmarea? Se va întâlni cu Esther în vreun hotel ieftin?
Nu. În casă. Totul se va întâmpla în casă.
Bun. Am impresia că ți-ai pierdut direcția. Ce vrei să faci, Claude?
O satiră a clasei de mijloc? O parodie a unui roman foto?
- Un Bildungsroman? - Un ce?
Ziceai că vorbești nemțește. Zerstorung, Hoffnung?
L-am întrebat pe tatăl meu. Locuia la Berlin când era tânăr.
Tot el mi-a explicat cine era Paul Klee.
Da? Zău?
Poate că-ți va explica și că Bildungsroman
povestește educația sentimentală a unui tânăr.
Eu mă așteptam să povestești trecerea unui copil către maturitate.
Acum nu mai înțeleg ce vrei să faci.
Claude, spune-mi, ce vrei să faci?
Ce mi-ați cerut, Maestro.
Dvs. sunteți sultanul, eu sunt Șeherazada.
Nu ți-am cerut să-ți bați joc de o femeie ce ți-ar putea fi mamă!
Și-ți interzic să-mi spui "Maestro"!
Hai, vino.
Salut, Germain, ce mai faci?
Bine, mulțumesc.
- Bine, pe curând. - Pe mâine.
Faci ore suplimentare? E bine.
Da, e un băiat pe care-l ajut. Are nevoie.
- E Claude Garcia, așa e? - Da.
Tu ce crezi despre uniforme?
Jalnic. Am impresia că sunt în fața unei turme de oi.
Dar acel Claude Garcia e o oaie neagră sau un miel rătăcit?
Bună ziua! Ce drăguț c-ați venit! Intrați, intrați!
Voiam să vă vorbesc despre formidabila artistă chineză
pe care am descoperit-o și pe care o voi expune data viitoare.
Se vorbește deja mult de ea,
dar e o artistă care n-a prea fost prezentată în Franța.
E o chinezoaică?
Da, dar e născută în Los Angeles.
Lucrează în tradiția caligrafică și pleacă dintr-o perspectivă a genului.
Aici avem Cerul Shanghai-ului 1 și Cerul Shanghai-ului 2,
Cerul Shanghai-ului 3 și Cerul Shanghai-ului 4.
Care e diferența dintre Cerul Shanghai-ului 2 și 3?
De fapt, nu există două piese identice în serie.
Sunt variații infinitezimale produse aleatoriu pe computer.
Și ce reprezintă?
Pentru mine, ele reprezintă norii...
- orizontul. - Da. Da.
- Sunt o prezență. - Da.
Prezentare în loc de reprezentare.
În sfârșit. Acum vă arat preferata mea - Cerul Shanghai-ului 7.
E bine.
Așadar?
Cred că le-a plăcut.
Pictorița ta chinezoaică?
Da. M-au ascultat, au privit tot...
Și ce ți-au spus?
Nimic deosebit, dar simt c-au fost interesate.
Vor veni la vernisaj,
dar Rosalie sau Eugénie, nu știu niciodată care,
mi-a zis să nu am mai mult de 30 invitați.
Vrea să pună presiune asupra ta.
Știi? Slăbiciunea galeriei nu e ceea ce expun, ci numele ei.
Labirintul Minotaurului.
Întotdeauna am considerat că asta sperie lumea, nu crezi?
Grație acelui 18 al lui Rapha la mate, am reușit să mă fac invitat la cină.
Una chinezească, bine-nțeles.
...la un restaurant de pe Marele Zid.
Ni s-a servit un filé.
Habar n-aveam dacă e carne obișnuită sau pește.
- Noi niciodată n-am fi ghicit ce era. - Și ce era?
Membrană de labă de rață.
Germain, proful meu de franceză, mi-a dat să citesc o carte de Kafka,
"Marele Zid Chinezesc".
Rapha spune că omul ăsta e foarte bizar. Ai vreo idee?
Cred c-ar fi vrut să fie scriitor, nu profesor de franceză.
Dar una n-o exclude pe cealaltă.
Cred că nu-i destul de talentat. Și asta l-a acrit.
Acrit? Nu te deranjează că vorbește astfel despre tine?
Dar nu greșește.
Ești masochist.
După știrile de la tv, Rapha-tatăl iese pe terasă la o țigară.
Vara trecută îi urmăream adesea luând toți trei cina pe terasă.
Și acum sunt aici, privind parcul dinspre casă,
cu tatăl lui Rapha.
Știi, Claude, lumea se teme de chinezi.
Da?
Dar China reprezintă viitorul.
Au o populație într-o continuă creștere.
Cu fiul lui vorbește doar de sport, de mașini, de meciul lor de baschet.
Cu mine e altceva. - Sunt mai mult de-un miliard.
Și crește cu 6 milioane pe an.
Înainte aveau politica unui singur copil pe familie.
Dar acum se înmulțesc ca iepurii.
La lumina felinarului, recunosc bețivanul
care dă de mâncare rațelor și porumbeilor.
Dac-ar ridica ochii și ne-ar privi, ar putea crede că sunt...
fiul lui Rapha.
Ești un prieten adevărat pentru fiul meu.
Mă atașez de omul acesta?
Sigur. Ca să iei locul fiului.
Ai putea provoca o reacție de gelozie din partea lui Rapha-fiul.
Care, pentru moment, ca personaj e fără mare interes, fără conflict.
Privește-l uitându-se la televizor.
Nu știi ce gândește, nu știi ce simte.
Se vede că nu știi ce să faci cu el.
Trebuie să-ți spun adevărul, ai o mare problemă cu personajul fiului.
- Aveți copii? - De ce-mi pui întrebarea asta?
Experiența dvs. de tată m-ar putea ajuta în relația dintre cei doi Rapha.
Nu am copii, dar am imaginație.
- Nu doriți copii? - Asta nu te privește.
Lucrul cel mai important e să creezi ceva puternic pentru Rapha-fiul.
Sâmbătă după-amiaza. Eu, care visam s-o găsesc pe Ester acasă,
am hotărât să mă alătur celor doi Rapha la Stadionul Municipal.
Desigur, aici sunt, în training, fugind transpirați după minge.
Îi privesc câtva timp agitându-se, și încerc să mă imaginez pe mine și tata
lovind mingea pentru a o lansa într-un atac în doi la coș.
Nu. Nu reușesc să ne imaginez pe mine și pe tata
lovind mingea pentru a o lansa într-un atac în doi la coș.
Și totuși, ei asta fac, în fiecare sâmbătă după-amiaza,
Rapha-fiul și Rapha-tatăl,
și sunt fericiți când balonul intră,
și suferă când nu intră.
Hei, Rapha, uite cine-a venit!
Grozav! Ai venit?
- O! Bravo, Claude! - Deci știi să joci baschet?
Îl privesc drept în ochi și, pe un ton ferm,...
În ziua în care mama a plecat,
tata s-a hotărât să nu mai joace niciodată baschet.
Iar eu la fel.
Haide, Claude, te iau în echipa mea!
Te descurcai mai bine în casă. Ce-ai căutat pe terenul de baschet?
Parc-am fi într-o telenovelă. Asta ți-e ambiția? să scrii pentru televiziune?
Nevoia asta de a povesti totul... Lasă-l pe cititor să completeze el.
Sunt încă îngrijorat pentru Rapha-fiul.
Nu există decât pentru a-l pune în valoare pe Claude.
Și, în același timp, vrei să-i iei locul. E prea facil.
Trebuie să găsești ceva care să-l trezească cu adevărat.
Ar trebui să începi cu tatăl, jucând singur pe terenul de baschet,
și să termini cu Claude, care-i spune în vestiar lui Rapha-fiul:
În ziua în care mama a plecat, tata ajurat să nu mai joace baschet.
La fel și eu.
Iată secretul unei scene bune.
O iei încet la început, și apoi, subit, surprinde-l pe cititor.
Și atunci ultimul paragraf e absolut inutil.
Nu vă înțeleg. Dacă știți cum se face, de ce nu scrieți chiar dvs.?
Ca să-ți spun adevărul, am încercat, acum câțiva ani.
Nu sunt destul de bun.
Nici tu, de altfel, nu ești destul de bun.
Dar ai putea fi. Ai un har.
Dacă vei munci cu adevărat, într-o zi vei fi scriitor.
Un suflet simplu de Gustave Flaubert
V-am cerut pentru azi să-mi faceți
portretul prietenului vostru cel mai bun.
Cine vrea să-l citească în fața colegilor?
Cine vrea să-și citească eseul în fața colegilor?
Cum sunteți la fel de curajoși ca și până acum,
voi numi pe cineva la întâmplare.
Să vedem. Uite.
Dl. Raphaël Artole.
Poți veni să ne citești ce-ai scris? Haide, Raphaël.
Prietenul meu cel mai bun, Claude Garcia.
- Un pic mai tare, ca s-... - Prietenul meu, Claude Garcia.
Anul trecut nu ne cunoșteam, nu eram în aceeași clasă.
Dar anul acesta am devenit prieteni datorită matematicii.
Mă ajută să înțeleg și să fac exerciții.
Matmimetică!
Abțineți-vă, vă rog!
Voiam să vină să joace baschet cu mine și cu tatăl meu,
dar lui nu-i place sportul.
Eu îl respect, pentru că în sport e important să-ți respecți adversarii.
- Ia mai lasă-mă! - Vă rog, vă rog!
Înainte, cel mai bun prieten al meu era tata,
Dar am înțeles că era ciudat să ai ca prieten un tată.
- Mama zicea asta. - Ce geloasă e!
Sâmbăta trecută, Claude a făcut un efort și a venit la baschet.
Și atunci am înțeles că e cu adevărat...
prietenul meu cel mai bun.
Liniște. Vă rog.
Bun. Acum scrie totul pe tablă, apoi vom... vom corecta greșelile.
- M-am simțit ca naiba. - Uită, idiotule! Concentrează-te!
Este acesta un număr complex?
- Cred că da. - Cum crezi că da?
E un număr complex, pentru că e reprezentat în plan, și nu pe axă!
Cum m-a mai umilit în fața întregii clase!
Nu i-a picat bine, așa-i?
Nu trebuia să-i faceți asta.
N-am făcut decât să-i corectez greșelile de sintaxă și de ortografie.
Nu trebuia să insistați când au început să râdă.
Eu m-aș fi oprit imediat.
Ce n-aș da să pățească la fel...
Aș putea să-i sparg mutra. Să-i sparg mutra și să-i aprind mașina!
- Cred că n-are mașină. - Eu nu conduc, dar soția are mașină.
O să-i sparg mutra de profesor tâmpit!
- Ai putea face mai bine. - Ce?
Scrie un articol în revista școlii.
Povestește ce s-a întâmplat, din punctul tău de vedere.
Îl încurajezi să scrie împotriva mea în Le Flambeau?
Da, de ce nu? Trebuie să dezvălui caracterul personajului, nu?
Niciodată nu voi ataca prestigiul lui Le Flambeau
cu fotografii din excursii cu școala, omagii profesorilor ieșiți la pensie,
și poemele lor siropoase!
Nu, nu! Nimeni, mă-nțelegi? nimeni nu va putea spune
că am cenzurat Le Flambeau!.
Atunci de ce nu vorbești cu Rapha pentru a aplana totul?
Dar habar n-are că eu știu.
Pentru mine acest articol nu există.
Raphaël, te rog, rămâi puțin. Am să-ți cer ceva.
- La revedere, d-le. - La revedere.
A zis că vrea să-mi vorbească, dar n-a spus nimic interesant.
Mi-a dat doar asta. Robert Musil:
Nedumeririle elevului Törless "Nu scrie pe ea, nu-i îndoi colțurile,
"nu lăsa coperta deschisă invers."
Poate nu mai e cazul să public articolul?
- De ce? - E un mod de a-și cere scuze
împrumutându-mi această carte.
Nu, trebuie să-ți publicăm articolul.
Bună ziua.
De o săptămână nu mai pot dormi încercând să înțeleg
de ce dl. Germain a vrut să mă umilească în fața întregii clase,
obligându-mă să-mi citesc compunerea
în râsetele batjocoritoare ale colegilor mei?
Tocmai el ne ceruse să facem portretul prietenului nostru cel mai bun.
Ca și cum cruzimea lui n-ar fi fost satisfăcută,
mi-a impus și să-mi transcriu lucrarea la tablă,
cică pentru a corecta greșelile.
Dar, odată textul meu transcris, dl. Germain m-a despuiat.
Da. Despuiat.
A șters fiecare propoziție, una după alta,
până ce tabla a rămas goală. Dezolant de goală.
"Am vrut să împărtășesc această întâmplare cu dvs.
"pentru ca o asemenea umilire să nu mai aibă niciodată loc,
"și ca să nu ne mai fie groază când ni se va cere din nou să ieșim la tablă.
"Rafaël Artole."
- Are dreptate să fie supărat pe tine. - De ce?
E ca și cum l-ai fi dezbrăcat în public.
Îi dai jos cămașa, pantalonii, slipul, șosetele...
Ascultă, un măr e un măr. A corecta un text mediocru la tablă
înseamnă a corecta un text mediocru la tablă.
În orice caz, e bine scris. Bine argumentat. Logic.
Sunt sigur că Claude l-a scris.
Și directorul ce zice?
Drept să-ți spun, ai încurcat-o.
Știi, desigur, că
regulamentul stipulează că un profesor trebuie să plaseze elevul...
...în inima învățării. Știu.
Nu elev, ci învățăcel.
Și apoi să nu mai sancționăm elevul...
Pardon, să nu mai sancționăm învățăcelul,
ci să-l conducem cu blândețe la bunăstarea lui de învățăcel,
să nu-l mai corectăm cu roșu ci cu verde,
pentru că roșul îl sperie pe învățăcel!
Cunosc pe de rost acest discurs debilitant al pedagogilor!
Așa că fii drăguț și scutește-mă de acest bla-bla.
Elevul ăsta a scris că l-ai dezbrăcat.
E o glumă! E o glumă! Doar nu crezi... Pe deasupra, uniforma lor idioată...
- Spune-mi simplu un lucru. - Ce?
Între noi, de ce l-ai umilit pe băiatul ăsta?
Nu l-am umilit. I-am corectat greșelile!
Sunt plătit pentru asta! Sunt plătit să corectez temele!
Țin să afli că datoria mea e să transmit o informare
inspectorului Academiei.
Intrați.
A, dl. Artole. Bună ziua. Luați loc, vă rog.
E vorba de articolul fiului meu din revista școlii.
Nu vă faceți griji, am și uitat.
Rapha nu mi-a zis nimic. Dar se purta ciudat în ultimul timp.
Când am citit, nu mi-a venit să cred.
Ascultați. Sunt profesorul lui de franceză,
și nu-mi fac decât munca mea de...
Vreau să spun că nu-mi fac decât munca mea de dascăl.
Ce e mai important în învățământ, în politică,
în sport, în general în viață, e respectul!
Respectul pentru elevi, pentru parteneri,
pentru patron, pentru subordonați, pentru muncitori!
Da. Înțeleg întru totul enervarea dvs.,
dar cred că trebuie să ne gândim la toată povestea,
și să nu dramatizăm excesiv o reacție neîndemânatică, recunosc...
Învățământul e o muncă de echipă.
Informația e împărtășită.
Responsabilitățile sunt distribuite, delegate...
Ți-o pasez când ești sub coș, mi-o pasezi când sunt demarcat.
Mi-ați umilit fiul în public, d-le Germain.
Și de-aia vreau pentru fiul meu, căci merită respectul dvs.,
vreau să-i prezentați scuze în public!
- Le place! Sunt atât de mulțumită! - E vreunul care să și cumpere?
- Încă nu, dar simt că e un succes. - Bravo, draga mea.
- Ai văzut gemenele? - Nu, cum le recunosc?
Sunt gemene. Sper să vină, să vadă că e multă lume.
- Nu se poate! - Ce?
- Perechea aia de-acolo. - Care?
Familia Rapha.
- Nu-i adevărat! Ei sunt? - Da.
Curios. Nu așa mi i-am imaginat.
Ea are farmec. I-ai mai văzut aievea?
Da. Rapha-tatăl a venit să mă vadă la școală.
Mergem la ei.
Nu, nu, nu, stai pe loc! Termină cu tâmpeniile tale!
- De ce? - Ce-o fi căutând aici?
Clasa mijlocie e interesată de arta contemporană.
Și, după elevul tău, domnul e interesat de China.
Reprezintă comerțul. Vrea să fie văzut, asta-i tot.
Sunt obosit. Trebuie să plec.
- Deja? De ce? - Mă scol devreme mâine dimineață.
Stai! Măcar gemenele!
Așadar?
- N-au venit. - Și familia Rapha?
N-au stat mult timp. Au plecat repede.
- Sper că n-ai vorbit cu ei. - Nu.
- Mă întreb cum de-au nimerit acolo. - Nici că-mi pasă de Rapha!
A fost vernisajul meu, Germain. Iar gemenele n-au venit.
O să vândă galeria, mă vor da afară. Iar pe tine te interesează Rapha!
- Iartă-mă, draga mea. - Termină cu ipocrizia ta!
Eu i-am invitat.
Pe Rapha?
Da. Le-am trimis o invitație. Nu credeam că vor veni.
Voiam să-i văd. Credeam că-ți va face plăcere.
Și-am ratat, ca de obicei.
Sunt personaje de ficțiune, Jeanne.
N-am niciun chef să-i văd în galeria ta.
Și eu sunt un personaj de ficțiune?
Ba nu, sigur că nu. Vino în brațele mele. Deloc.
Ce faceți, băieți? E foarte târziu.
Da, dar... sunt grele problemele astea.
Claude, poți dormi aici, dacă-ți convine.
Da.
O să-i suni pe ai tăi?
Nu, nu e nevoie.
Aproape miezul nopții, și problemele tot nerezolvate.
Și voi dormi, în fine, pentru prima dată în casa lui Rapha.
Mătușa mea dormea aici de Crăciun.
Camera era ciudată. - Asta e.
Și brusc îmi spun:
Iată, sunt în inima intimității familiei lui Rapha.
Sunt jucăriile mamei, de când era mică. N-a vrut niciodată să le arunce.
Una oloagă, una decapitată, o alta chioară...
Toate păpușile lui Esther sunt mutilate. Sărmane păpuși!
- Poți dormi în asta. - Bine.
Mulțumesc de ajutorul la articol. Mă ajuți mult, nu numai la mate.
- E normal să ne ajutăm. - Da.
Rapha îmi împrumută un tricou de baschet în loc de pijama.
E prea mare pentru mine și asta-l face să râdă.
Ești un prieten adevărat.
Știi ce-mi vine câteodată la ora asta?
Am poftă să ies afară și să fac ca ăia, să incendiez mașini sau orice altceva,
când nu mai rezist!
Rapha pleacă în camera lui.
N-am chef de somn.
Un sentiment ciudat mă încearcă, și brusc întrebarea:
"Oare toți copiii, în nopțile furtunoase, au coșmaruri înspăimântătoare?"
Merg orbește pe coridor, până ce ochii mi se obișnuiesc cu întunericul.
Intru în camera celui mai bun prieten al meu.
Rapha doarme adânc, și se mișcă ciudat în somn.
Face gesturi stranii. Oare ce visează? Pe cine visează?
Imaginea are forță.
Ecoul, bântuind noaptea pe coridoarele casei
ca un înger sau ca un vampir, în timp ce ceilalți dorm...
E foarte tare. Dar tare nu înseamnă și verosimil.
E neverosimil, dar e adevărat.
Dacă-i neverosimil nu contează, dar dacă e adevărat...
Și ce-i cu sărutul cel ciudat al lui Rapha? Ce vrea să însemne?
I-ai trezit dorința latentă a unei familii normale?
Tatăl, mama, fiul... Să fie Pasolini?
Mi-ați reproșat că nu l-am lucrat destul pe Rapha,
credeam că asta vă va plăcea.
Ia stai! Crezi că-mi place când văd doi tipi sărutându-se?
Habar n-am.
Nu te mai gândi la dorințele mele.
Gândește-te la tine, la ce te excită pe tine!
Zâmbește. Pielea îi este tare albă.
Are tălpile unei fetițe.
Așezat cu fața la ei, dormind în întuneric,
mi-i imaginez câteva ore mai devreme,
făcând dragoste, precis, rapid.
Mintea lui Rapha îi e poate la muncă, negândindu-se decât la chinezul lui,
și Esther, cu ochii în gol, din care dorința a dispărut de mult timp.
Poate că și mama mea se prefăcea, și pentru asta o fi și plecat?
Pentru asta ne-a părăsit, pe mine și pe tata?
Nu voia să mai mimeze, voia să trăiască?
O, Doamne!
Mă străbate un sentiment ciudat, și brusc această întrebare:
au visat măcar o dată să se ghemuiască la căldură,
în mijlocul patului părinților lor?
Va urma
I-a privit făcând dragoste?
Nu, și-i închipuia.
E foarte normal să aibă asemenea fantezii la vârsta lui.
E ceva cu totul nevinovat.
Germain, ai dorințe față de Claude?
Ce vorbești?
De când l-ai pus pe puști să scrie,
nu mai facem dragoste.
Da?
Nu-i așa de grav. Se poate întâmpla.
Orice profesor se poate îndrăgosti de elevul lui.
E un băiat, Jeanne. Mie-mi plac femeile.
Poate că, îmbătrânind, îți descoperi alte dorințe.
Are 16 ani. Băiatul acesta mă impresionează.
Vreau să spun că are talent. E ceva foarte rar.
Iar eu încerc să-l ajut, asta-i tot.
Iată-ne din nou împreună, cu privirea pierdută spre parc.
Esther ronțăie un măr și privește cerul.
Îmi place toamna.
Îmi aduce aminte expoziția unei chinezoaice.
Era atât de frumos și simplu. Doar cerul, în culori diferite.
Parcul e foarte diferit ziua față de noaptea.
Îmi amintesc de după-amiezele de sâmbătă
când mama mă aducea să mă joc la tobogan și balansoare.
Astăzi se face trafic de droguri în plină zi,
și pensionari practică Tai Chi.
Vezi banca aia? Te-am văzut deseori acolo vara trecută.
- Îți place parcul ăsta? - Da. Îmi place că e lângă casă.
Te așezi pe o bancă și privești în jurul tău. Se întâmplă atâtea...
Cum mă uit la casă, cum mă îndrăgostesc de ea.
Suntem aproape de centrul orașului,
dar înconjurați de natură.. Cerul, parcul...
O privesc pe Esther. Pielea ei pare atât de fină...
Precum coaja unui măr. Bună de ronțăit.
Coloana vertebrală. Am fost operată, dar degeaba.
Înainte, alergam prin parc cu Rapha.
Acum nu mai pot. Și am terminat și cu dansul.
În acest sfârșit de zi, mi-o imaginez dansând în parc,
desculță, pe frunzele îngălbenite ale toamnei.
"Pe frunzele îngălbenite ale toamnei!"
Te-ai îmbătat cu apă rece, sau ce?
Iar mărul, e un simbol, sau doar un măr?
"Desculță", "frunze îngălbenite"...
- Un catalog al artei contemporane! - Cum așa?
Nu știi ce e un catalog de artă contemporană? Îți arat eu.
Feng Tang: Prezență
Ce vedem în operele lui Feng Tang?
Tăcerea, născută într-un non-spațiu între Orient și Occident.
Aceste prezențe mute combat zgomotul lumii,
estompând urletul timpului.
Nesfârșit joc al percepțiilor noastre...
etc., etc."
Uite cum violează cuvintele în cea mai proastă literatură,
cea a cataloagelor de artă contemporană.
Orice, doar ca să se vândă. Privește asta. Privește!
Nu se poate. Artă pentru bolnavi!
E artă, pentru că așa scrie, dar pentru mine e rahat!
- Și ați spus asta soției dvs.? - Desigur.
"Parc-o văd dansând în parc, desculță, pe frunzele îngălbenite ale toamnei!"
Nu, Claude, nu asta-i calea cea bună, știi bine.
Nu ți-am spus, dar... de la restaurant am mai mers undeva.
Chinezul a luat-o razna.
S-a îmbătat criță și s-a legat de o fată pe ringul de dans.
L-am scos de acolo cum am putut, ca nu cumva să o încaseze,
că altfel ar fi încasat-o și de la mine.
Acuma spune că nu i-am arătat respect, și că din cauza asta nu va semna.
- Ia stai. Ai mai fost acolo? - În viața mea. Dar așa merge.
Trebuie să-ți satisfaci clienții. Iar unii vor să-i duci la muzee,
alții la stadion, pe când alții sunt niște porci.
L-ai dus la un bar cu târfe?
Dar nu-i un bar cu târfe! E un bar unde sunt și femei.
Un bar unde sunt femei? Da, acum înțeleg mai bine.
Da, dar n-am fost niciodată acolo. Nu merg în asemenea localuri.
Maurice, dimpotrivă, merge tot timpul. Dar eu nu.
Și-apoi am mers doar în interes de serviciu.
Da. Ai să-mi spui c-ai fost obligat,
că n-ai nici băut, nici dansat cu vreuna din fetele alea?
Am băut două pahare, la naiba, ca să le țin companie.
Nu te cred.
- Draga mea... - Nu mă atinge! Mă dezguști.
La naiba! M-am săturat, Esther.
Mereu același lucru, niciodată n-ai încredere în mine!
Acum e momentul. Știu că e.
Dar, pentru prima dată, mi-e frică.
Poftim.
N-am putut dormi toată noaptea.
"Chiar și desculță, ploaia n-ar fi dansat." Ce înseamnă asta?
Nimic. Doar o simți. E vorba de efectul produs asupra cititorului.
L-ai ajutat mult pe fiul meu, te adoră, soțul meu te consideră prieten, dar...
Dac-ar citi asta? "Chiar și desculță, ploaia n-ar fi dansat?"
Nu pentru el am scris-o, ci pentru dvs.
Restul, cred că-l înțeleg. Dar chestia asta cu ploaia...
Nu știu de unde s-o apuc.
"Chiar și desculță, ploaia nu va dansa."
Așa deci, nenorocitule? I-ai dat un poem?
Da, i-am scris un poem.
Bravo! Nimeni nu i-a scris vreun poem. E aproape o analfabetă.
Nu e niciun pic de poezie în casa asta.
Tu, care-i pasezi versuri, metafore,
e ca și cum i-ai administra o bombă atomică.
Acum o văd altfel.
A, am înțeles. Tânărul nostru rebel e îndrăgostit de clasa de mijloc.
Dvs. ați spus s-o privesc de aproape, fără prejudecăți.
Așa-am făcut. Și-o voi scoate pe Esther din casa asta.
Acum nu te mai deranjează felul ei de a vorbi,
mirosul ei, obsesia ei pentru decorațiuni interioare?
Îți iei o slujbă, vei face un împrumut și-i vei cumpăra o cocioabă?
Restul cred că-l înțeleg. Dar chestia cu ploaia...
"Chiar și desculță, ploaia nu va dansa."
O! Numai el lipsea!
Parc-aș fi într-o telenovelă. E ridicol.
Te rătăcești, Claude.
Dvs. mi-ați cerut să-mi urmez dorințele.
Îmi place s-o sărut.
Va urma
Ce părere ai?
Seamănă cu o poșetă, nu?
E o poșetă. Artizanală. Din pneuri.
E comerț cinstit. Fac și ghiozdane, pături și portofele.
Nu-i rău. E drăguță.
- E fabricată în China? - Nu, vezi bine că vine din Africa!
N-arată rău, cred că se vor vinde.
Chiar crezi că vreau să-mi transform galeria într-un bazar?
În această nebună zi, razele soarelui îi mângâie pulpele și gâtul.
Esther, Esther...
Femeia cea mai plictisită din lume adoarme. O privesc, dormind liniștită,
îi ascult suflarea ușoară,
și o dorință profundă mă încearcă din nou.
- Ce se-ntâmplă? - Merg să văd.
Rapha...
De ce te-am ales pe tine?
Fiindcă credeam că ești diferit. Un băiat normal.
Atunci de ce-ai făcut-o? Pentru un sărut?
- Bună ziua, d-le! - Bună ziua...
- Rafael Artole e aici? - Nu, n-a venit, d-le.
- Claude, știi unde e? - Nu, d-le, nu știu.
- Ești sigur? - Da, d-le.
Așteptați-mă 5 minute.
- Anouk! - Ce-ai pățit?
Ai primit vreo înștiințare de la familia Artole pentru absența fiului lor?
Nu. N-am primit nimic.
Alo? Da. Bună ziua, d-nă. Anouk Mezer de la secretariatul liceului.
Am constatat azi absența fiului dvs.
Da. Da.
Da. De acord, mulțumesc. La revedere, d-nă.
- Ei? - Gripă.
Ora s-a terminat. Puteți pleca.
- Dar mai este timp. - Puțin îmi pasă. Ieșiți toți.
Ora e anulată. Claude, rămâi puțin.
Știam că nu vă place sinuciderea. Am schimbat deja.
Ai mers prea departe.
Te-ai introdus în casă, te debarasezi de fiu, o seduci pe mama lui...
Prea confunzi dorințele tale cu ficțiunea.
Și ce dacă? Asta m-ați învățat.
Ascultă: Dacă cineva din școală sau din familia Rapha
ar da de textul de azi, ar fi foarte periculos.
Pentru tine. Și pentru mine.
Vreți să mă opresc?
Da.
Dar e deja prea târziu. Dvs. m-ați împins la asta.
Exercițiul s-a terminat. Îmi pare rău, Claude, dar m-am înșelat.
Îmi amintesc de dimineața aia, a doua zi după reînceperea școlii.
Voiam să-mi arunc toate cărțile și s-o iau la fugă.
Mi-ați cerut să scriu o compunere. Și mi-ați dat un 17.
Și acum nu mă mai pot opri.
Nu te mai poți opri? Bine, atunci scrie.
Despre tine, despre familia ta, despre ce vei dori, dar...
Uită-i pe Rapha.
Sunt personaje care-mi plac,
și am învățat să-i iubesc datorită dvs,. sfaturilor dvs.
Vreau să continui să scriu despre ei.
Iar eu, în cazul acesta, nu voi mai citi.
Tâmpit!
Rapha, trebuie să vorbim.
Maurice mi-a scos iar ochii cu chinezul.
M-a umilit în fața tuturor. Respectul e totuși important, nu?
Da, Rapha.
- Esther... - Da?
- I-am incendiat mașina. - Cui?
- Lui Maurice. - Dar de ce, Rapha?
Habar n-am. S-a întâmplat ceva cu mine, trebuia s-o fac!
Nu mai pot. Am terminat cu slujba asta.
Te-a văzut cineva?
Nu știu.
Îmi pare rău, Esther, știu ce vrei să-mi spui.
Dar te rog, mai dă-mi o șansă. Te rog.
Și eu am ceva să-ți spun.
Ce?
Sunt însărcinată.
Grozav! De ce nu mi-ai spus?
Nu eram sigură că voiam să-l păstrez.
Te iubesc.
Rapha? ești mai bine?
Voiam să vă întreb ceva.
Ce anume?
Vreau să-mi plătiți un prof adevărat de mate.
Și Claude?
Nu vreau să-l mai văd pe Claude.
Se privesc unii pe ceilalți. Își surâd.
Familia cea normală s-a refăcut și și-a regăsit coeziunea perfectă.
Vino încoace.
De un an de zile am tot visat să intru în casa asta.
Am reușit să fiu introdus, să observ familia normală de foarte aproape.
Chiar am crezut că pot deveni unul de-al lor.
Dar azi cred că nu mai e loc în casa asta pentru mine.
Va urma.
Ce-ai pățit?
Ce se întâmplă într-un meci de baschet
când un jucător advers rănește un coleg de echipă?
N-am idee.
Să lovești un jucător din echipa mea, e grav. Lovitură pentru lovitură.
- Știi că tata e în echipa mea. - Da, știu.
Și mama mea...
Chiar dacă mama nu știe juca baschet, dacă o atingi, e același lucru.
Da?
Știi ce-aș face dacă un idiot i-ar face rău?
I-aș sparge mutra, șmecherului, și lui, și tatălui lui.
Și dacă șmecherul ar povesti că l-ai sărutat pe gură,
și că ești homo? Ce-ai face?
Acea reconciliere a familiei fericite și reunite e pur și simplu imposibilă.
Trebuie să pui capăt acestei povești.
Nu voi mai scrie.
- Nu mai mergi la ei acasă? - Nu. Asta voiați.
E periculos. Lucrez singur acum.
Nu fac altceva decât matematică. Nu te dezamăgește niciodată.
Opțiunea A: tatăl și fiul îl ucid pe Claude.
Opțiunea B: Claude îi ucide pe amândoi și rămâne cu Esther în casă.
Opțiunea C: Esther dă foc casei cu cei trei tipi înăuntru.
N-aveți decât să alegeți un final și să terminați singur romanul.
Tu trebuie s-o faci. Nu-i povestea mea. Totuși, nu-mi aparține.
Știi care-i secretul unui sfârșit bun?
Trebuie ca cititorul să-și spună:
"Nu mă așteptam la asta, și, totuși, nu s-ar fi putut termina altfel."
Opțiunea D: Esther repetă întruna
"Chiar și desculță, ploaia nu va dansa."
Viața devine insuportabilă în această casă oribilă,
lângă oribilul ei soț și oribilul ei fiu.
Nu mai găsește sens în nimic. Simte că se înăbușă.
Atunci iese pe terasă. Îl vede, e acolo, așezat pe bancă, așteptând.
Ea aleargă la el. Se așează. Se sărută.
Asta e Barbara Cartland.
- Bună ziua, Claude. - Bună ziua.
Știam că veți veni. Vă așteptam.
Poftim poemul tău.
Nu știam ce să fac cu el, și nu voiam să-l arunc.
Am venit după dvs. Trebuie să plecăm de-aici. Vă iau cu mine.
- Ce? - Da. Dvs. și cu mine.
Trebuie să părăsim orașul, casa, pe Rapha.
- Imposibil. - De ce?
Ești un copil, Claude.
Ce s-a întâmplat între noi n-a avut loc niciodată. Trebuie să uiți.
- A fost un moment... - Magic!
Magic, da, dacă vrei. Dar ireal.
I-am făcut mult rău lui Rapha, știi?
- Căruia? - Amândurora.
Nu voiam să le fac rău. Nimănui.
Nu, Claude. Oprește-te.
- Dar vă iubesc. - Nu.
Nu pe mine mă iubești.
Ci o imagine.
Imaginea pe care o ai în minte.
Trebuie să termin de împachetat, ca să ne putem muta.
- Plecați? - Da.
Dar renovările, veranda?
Rapha a demisionat, plecăm în China. Are acolo un partener.
Ne încercăm o altă șansă. Începem o nouă viață.
Haide, nu fi trist.
Adio, Claude. Ai grijă de tine.
Esther!
Am nevoie de ei.
Azi e o zi diferită.
Mă scol la 6:45, ca în fiecare zi.
Pregătesc micul dejun al tatălui meu, ca în fiecare zi.
Și ies din casă la ora 8, ca în fiecare zi.
Azi e miercuri. Am engleză la ora 9,
istorie la 10,
franceză la 11, și apoi matematică.
Dar am hotărât ca azi să schimb direcțiile.
Nu merg nici la liceu, nici acasă la Rapha.
Plec în căutarea unui sfârșit.
Un sfârșit pentru dl. Germain. Un final pentru profesorul meu.
Rapha...
Rapha, tu crezi c-ai fost umilit, dar doar ai fost răscolit, asta-i tot.
Ești tânăr, în plină devenire. Ești ca trestia din fabula lui La Fontaine,
care se îndoaie, dar nu se rupe. Vă mai amintiți?
"Stejarul și trestia. "Stejarul i-a zis trestiei o dată:
(Natura e acuzată că... etc., etc...)
"Dinspre al lumii capăt aleargă cu furie
"Cel mai teribil copil ce Nordu-l aducea,
"Pân-atunci, în coastă, copacul stătu drept, trestia se îndoi,...
Da!
Așezați-vă.
Germain, puteți veni până la mine în birou, vă rog?
- Acum? - Da.
- Claude Garcia e aici? - Nu, e absent.
Și Rafael Artole?
Și tu vii cu noi.
Iat-o. Are fața obosită. Știu cu ce fel de om e căsătorită.
Știu că nu are copii.
Și că soțul ei crede că tot ce expune ea în galerie
e rahat, artă pentru bolnavi.
- Tu ești Claude, nu-i așa? - Da.
Mă măsoară din cap până-n picioare. Și-o fi închipuit că arat altfel?
Nu trebuia să fii la școală?
Nu, m-am hotărât să mă las de ea.
Și ce vei face?
Aproape toți au probleme cu matematica.
Aș putea da ore particulare.
- Ești sigur? - Da.
Aș putea scrie și cataloage de artă contemporană.
Proful meu de franceză spune că sunt bun pentru așa ceva.
Da, știu. Multă imaginație.
Pot intra?
Germain nu-i aici.
Știu.
Dl. și D-na GERMAIN
Ce coșmar! Niște scuipați. Ticăloșii!
Claude n-a fost azi la școală, nu-i așa?
De unde știi?
A fost aici!
L-ai lăsat să intre?
Doar pentru cei aleși.
Asta e, sunt la el acasă, în apartamentul lui.
Pleci undeva?
Nu, vă înapoiez cărțile soțului dvs. Am fost la galerie, dar era închisă.
Deschid valiza și încep să scot cărțile.
Mă ajută să le aranjez. Nu-i ușor, sunt clasate pe epoci.
A, Tolstoi. Mie nu-mi plac rușii.
Din "Anna Karenina" am citit doar 10 pagini. Primele și ultimele 5.
Brusc, remarc în bibliotecă o carte care mă intrigă în mod deosebit.
O iau. Jeanne zâmbește. "Copilul furtunii".
Da, chiar Germain a scris-o, acum mai mult de 20 de ani.
- Nu ți-a spus de ea? - Nu.
Despre ce e vorba?
E o poveste de iubire destul de banală. Nimic deosebit.
Și nu la înălțimea scriitorilor pe care îi admiră.
E trist.
Una din rarele calități ale lui Germain este luciditatea sa.
Îi semeni, dar în plus tu ai talent.
O privesc cu atenție. E altfel decât Esther, dar nu mai puțin dezirabilă.
Poți s-o păstrezi, dacă vrei.
Îmi dă cartea lui Germain și mă invită la masă.
Vorbim de galeria ei, de mate, de cum am făcut cunoștință cu Germain,
de cărțile care-i plac...
Ne înțelegem bine, iar apoi, dintr-o dată...
Esther nu-i va părăsi niciodată pe Rapha.
Trec prin momente dificile, dar...
între ei există o legătură foarte puternică, sunt sudați.
Da. Se iubesc, și vor avea din nou un copil.
Nu știam.
Și dvs. de ce n-aveți copii cu Germain?
Am fi putut, dar... nu ne-am gândit niciodată cu adevărat.
Eu cu munca mea, el cu cărțile lui...
La un moment dat, m-am gândit dacă legătura lui cu tine
nu ținea de dorința lui de a avea copii.
I-ar fi plăcut să aibă un fiu.
Ți-a spus-o?
Mi-a zis mai ales că nu puteți avea copii, că... sunteți sterilă.
- Ți-a spus el? - Da.
Da. Cum?
Nu. Păi...
La revedere.
Germain a fost suspendat de ceilalți profesori.
De ce?
Prietenul tău Rapha v-a denunțat în legătură cu testul la mate.
Din momentul în care l-am cunoscut pe dl. Germain,
am fost curios să văd cum trăia, cum îi era casa,
cine era soția lui, cu ce se ocupa, dacă aveau copii,
dacă se mai iubeau...
Jeanne...
Soția d-lui Germain e în fața mea, întinsă pe canapea.
Doarme, și-i aud răsuflarea regulată.
Fusta îi e întredeschisă. Pot vedea albul pielii sale.
Are picioare foarte frumoase. Ca ale lui Esther.
Ce caut eu aici?
În fața soției profesorului meu,
oferită în somnul ei dorinței mele de elev așezat în ultimul rând...
caut un sfârșit. Sfârșitul meu.
Poate aici îl voi găsi. În casa lui.
- Ce faci? - După cum vezi, plec.
- Pleci? - Da.
Cu galeria s-a terminat, iar între noi, nimic.
- Și unde mergi? - Nu știu. La mama.
Ai înnebunit? Azi? Când am fost dat afară?
Germain, sunt ca Esther, dar, din păcate, tu nu ești Rapha,
și Claude nu va fi niciodată fiul tău!
Ce tot spui?
Te-ai culcat cu puștiul ăsta?
Va urma.
Te-ai culcat cu el? Uită-te la mine!
- Târfă! - Germain, ai înnebunit!
Te-a regulat!
"Călătorie spre capătul nopții" Louis-Ferdinand Céline
Bună ziua, Claude.
Bună ziua. Ce mai faceți?
Sunt mai bine.
- Pot să iau loc? - Desigur.
Ia zi, ai găsit finalul?
Nu. Am terminat cu scrisul. Dar v-am adus cartea înapoi.
Soția dvs. mi-o împrumutase.
Mai bine arunc-o. Nu valorează nimic.
Mie mi-a plăcut mult. E o poveste de dragoste.
Atunci păstreaz-o.
Curios, câte ferestre se văd de-aici! Toți oamenii ăștia...
Da. E impresionant, nu?
Așezat pe banca din parcul lui Rapha, eram ca un spectator în primul rând.
Priveam și mă gândeam...
Cum era viața în casele acelea?
Acolo, de exemplu...
Cele două femei. Ce fac?
Le cunoașteți?
Nu.
Pare că se ceartă.
Poate două surori. Se ceartă asupra unei moșteniri.
Două lesbiene pe punctul de a se despărți.
Nu, două surori gemene care-și dispută casa părintească.
Una vrea să vândă, iar cealaltă e împotrivă.
Două lesbiene. Trei ani de viață în comun aruncați în aer,
pentru că blonda a flirtat cu reumatologul ei.
Bruneta spune "și tocmai eu v-am făcut cunoștință!"
Priviți-i mâinile. "Da, eu ți l-am prezentat!"
"Acum înțeleg de ce nu voiai să te însoțesc la consultație."
"Nici vorbă! Nu poți vinde casa asta!
"Tata s-a zbătut atâta pentru a o păstra!"
Preferați cu adevărat să fie două surori gemene?
Nu neapărat.
Trebuie să fie la primul etaj, la dreapta.
Las-o baltă, Claude. Nu cred să aibă nevoie de lecții de matematică.
Dar odată tot vor avea nevoie de ceva, e clar.
Mereu voi avea mijloacele de a intra.
Întotdeauna e o cale de a intra în orice casă.
M-ați putea ajuta, nu?
Dl. Germain pierduse totul. Soția, serviciul... Dar eram eu acolo.
Lângă el. Gata să-i povestesc o nouă întâmplare.
Va urma.
Traducerea și adaptarea: selaflaure