În vremurile străvechi...
exista un tărâm acoperit de păduri...
în care, de mii de ani...
sălășluiau zeii.
Pe atunci, oamenii și fiarele trăiau în pace.
Dar odată cu trecerea timpului...
multe din aceste păduri au fost distruse.
Cele ce au rămas erau păzite de fiare uriașe...
aflate în grija Marelui Duh al Pădurii...
pentru că acelea erau zilele zeilor...
și ale demonilor.
PRINȚESA MONONOKE
Traducerea și adaptarea NoOne
Yakul!
Se-ntâmplă ceva ciudat. Grăbiți-vă!
Toată lumea trebuie să se-ntoarcă degrabă în sat.
- Tocmai ne-am întâlnit cu Ji-san. - Și? A văzut ceva?
Da. În pădure. Ceva rău.
- Toate păsările au dispărut. - Chiar și animalele.
Eu dau o fugă până la Ji-san în turnul de pază. Voi trei grăbiți-vă acasă!
Bine.
E ceva acolo.
Ji-san, ai văzut și matale?
Văzut. Nu e omenesc.
Bătrâna cea înțeleaptă a chemat pe toată lumea înapoi în sat.
Privește.
- E un demon! - Un demon?
Fugi, Yakul! Fugi!
Se-ndreaptă spre sat. Trebuie să-l opresc.
Prințule Ashitaka, așteaptă!
Fii cu băgare de seamă! E blestemat! Să nu care cumva să te-atingă!
Yakul!
Înfrânge-ți mânia, preamărite!
Fie că ești zeu, fie că ești demon...
ai milă de noi!
- Monstrul! - Să ne grăbim!
Fă cale-ntoarsă! Te rog, cruță satul nostru!
Oprește-te! Te rog, oprește-te!
Ridică-te!
Kaya!
- Fugiți! - Să mergem! Mai repede!
- I-a venit de hac! - Ashitaka!
- Aduceți-o pe bătrâna înțeleaptă! - Încă nu stingeți focul.
Grăbiți-vă!
Ashitaka!
- Ajută-l. - Ești teafăr?
Kaya, n-o atinge. Rana are ceva demonic.
Prințul a fost rănit.
- Unde e bătrâna? - Vine. Vine acum!
Toată lumea să stea deoparte de el.
- Ce e de făcut? - Copilo, ia asta și toarnă încet pe rană.
Oh, zeu neștiut al urii și mâniei...
Mă înclin înaintea ta.
Vom ridica o movilă și vom rosti rugăciuni...
pe locul unde ai căzut.
Odihnește-te în tihnă și nu purta ură sătenilor de aici.
Ființe nemernice ce sunteți...
cât de curând veți simți ura mea...
și veți suferi așa cum și eu am suferit.
Mă tem că e de rău.
Pietrele îmi spun că Zeul Mistreț venea de departe dinspre apus.
Avea în el un fel de otravă care l-a făcut să turbeze...
o mânie otrăvitoare ce-i rodea necontenit inima și trupul...
și care l-a preschimbat într-un demon.
Prințule Ashitaka...
Da.
Să vadă toată lumea brațul tău drept.
Ce înseamnă asta?
Prințule Ashitaka, ești gata...
să afli ce soartă ți-au prezis pietrele?
Da. Eram pregătit din clipa în care mi-am lăsat săgeata să zboare.
Boala se va întinde în întregul trup, os și carne deopotrivă.
Vei avea de îndurat o durere cumplită și în cele din urmă îți va aduce moartea.
Nu putem face nimic?
Prințul a fost rănit în timp ce apăra satul și ne salva viețile.
Să stăm cu mâinile-n sân așteptând să moară?
Nu stă în puterile tale să-ți schimbi soarta...
Cu toate astea poți să-i ieși în cale să o întâmpini, dacă vrei.
Priviți.
Grăuntele ăsta de fier a fost găsit în trupul mistrețului.
El a fost cauza durerii.
I-a sfărâmat oasele și l-a ars adânc pe dinăuntru.
Asta l-a preschimbat într-un demon.
Există mult rău în ținuturile de la apus, Prințule Ashitaka.
Soarta ta e să mergi acolo și să vezi ce poți vedea cu ochi neîntunecați de ură.
Poate găsești o cale să ridici blestemul.
- Înțelegi? - Da.
Suntem ultimii rămași dintre Emishi.
500 de ani au trecut de când împăratul ne-a distrus poporul...
și i-a alungat spre răsărit pe cei ce-au trăit.
Câțiva au reușit să-și ducă viața aici vreme de câțiva ani...
dar sângele poporului nostru e din ce în ce mai apos...
odată cu trecerea anilor.
Acum a venit vremea ca ultimul nostru prinț...
să-și taie părul și să ne părăsească?
Uneori cred că zeii își bat joc de noi.
Legile noastre ne opresc să-ți fim alături când te desparți de noi.
Orice s-ar întâmpla de acum înainte tu ești mort pentru noi.
Cu bine.
Ashitaka.
Kaya, ce cauți aici? Știi că e interzis.
Crezi că-mi pasă? Am venit să-ți dau asta ca să nu uiți de surioara ta.
Pumnalul tău de cristal. Kaya, nu-l pot lua.
Ia-l frățioare, să te apere de rău.
Trebuie să-l iei. Te rog, vreau să ți-l dăruiesc...
ca să nu uiți.
Kaya, doar știi că nu te-aș putea uita niciodată.
O luptă?
Nu, un măcel.
Unde fugi? Vino-ncoace, lașule!
Sunt neînarmați! Atacă!
- Acolo! Sus pe deal! - Un luptător!
- Pe el! Pe el! - Bun! Al meu e!
Încetează!
- Oprește-te! - Brațul meu! Ce se-ntâmplă?
- Prindeți-l! - Repede! Să nu cumva să scape!
Faceți loc! Nu vă zic de două ori!
Un demon.
Pata se mărește.
Porcăria asta o numești tu supă?
Ia să vedem ce se-ntâmplă.
Ajunge?
Ce-i asta? Ăștia nu-s bani.
Dă-mi orezul înapoi, hoțule.
Se poate să-mi arunc puțin ochii?
Fă ce vrei.
Dar... Dar asta e o bucățică de aur pur, femeie neștiutoare.
Dacă bani vrei, plătesc eu orezul omului și iau eu asta.
Ce zici? Oameni buni...
E cineva pe-aici ce-ar putea să-mi spună cât valorează asta?
Nu? Bine.
Oi fi eu doar un călugăr dar cred că pe puțin trei saci de orez.
Chiar așa. Poate chiar mai mult.
- Hei, stai nițel. Unde pleci? - Stai pe loc! Dă-mi înapoi aurul!
Hei! Ce atâta grabă? Nu poți pleca tocmai acum.
Abia ne-am întâlnit.
Acum că am luat orezul toate-s bune.
Nu ești prea vorbăreț. Nu-i nimic. Nici să nu te gândești să-mi mulțumești.
A fost plăcerea mea. De fapt, într-un fel eu ar cam trebui să-ți mulțumesc.
Vezi tu, am nimerit din greșeală în acea luptă. Am văzut ce le-ai făcut samurailor.
Ai băgat de seamă?
Așa se-ntâmplă când umbli cu aurul la vedere.
O s-aștepte până adormim și după aia o să ne taie beregata.
Ce zici, le arătăm ce bine stăm cu fuga?
Deci, creatura aia demonică era de fapt un mistreț uriaș.
I-am luat-o pe urme către apus prin munți...
acolo unde samuraii atacaseră acei oameni, dar...
Ai pierdut-o. Eh, asta e. Vezi locul ăsta?
Când am trecut pe-aici, în urmă cu câțiva ani, aici era un minunat sătuc.
Dar poate au venit apele...
ori poate pământul ori focul.
Acum totul e lipsit de viață.
În zilele noastre, suntem înconjurați de mii de spirite furioase...
moarte de războaie, boli, foamete dar nimănui nu-i pasă.
Zici că te-apasă un blestem? Ei și? La fel se-ntâmplă cu-ntreaga lume.
Nu trebuia să mă lupt în acel sat. Doi oameni au pierit din cauza mea.
Asta-i soarta samurailor. Mai câștigă, mai și pierd. Hai, dă-mi farfuria!
Toată lumea moare, băiete. Unii mai devreme, alții mai târziu.
De la vlădică la opincă.
Umbla vorba că împăratul a promis...
un munte de aur celui ce-l va face să trăiască în veci.
Frumos vas. Am mai văzut doar unul ca el.
Ai auzit până acum de poporul Emishi? Se zice că pot călări antilopele roșii.
Și tot ei folosesc săgeți cu vârfurile de piatră. Ca tine.
Doar că au dispărut acum 500 de ani.
Fii fără grijă. N-o să spun nimănui de unde vii.
Oricum, am treburi mai importante.
Ai mai văzut vreodată așa ceva?
- Niciodată. - A fost găsit în mistrețul uriaș.
În interiorul lui. Și pot să jur că bucățica asta de fier i-a adus sfârșitul.
Există un loc sus în munți departe spre apus de aici.
Acolo hălăduiește Duhul Pădurii, un loc nespus de primejdios pentru oameni.
- Să intri acolo e moarte curată. - Duhul Pădurii?
Se zice că acolo toate fiarele sunt uriașe...
așa precum erau la începutul timpului.
Ne vedem acolo, prietene.
Haideți! Mișcați-vă!
Dii! Mișcă! Dii!
Fii atent la încărcătură!
Cu cât ducem mai repede orezul acasă cu atât mai repede mâncăm. Hai!
Vin încoace... Lupii!
Nu lăsați boii să se sperie! Stați liniștiți! Ocupați-vă posturile!
Să nu cumva să se ude praful de pușcă. Așteptați-i să intre în bătaia armelor.
- Fiți pregătiți. Foc! - Foc!
- Încă o dată. Foc! - Foc!
Asta a fost tot? Nu erau cine știe ce.
Ăștia sunt doar puii. Stai s-o vezi pe lupoaică.
Unde sunt?
Uite-o!
Vino.
I-am venit de hac!
Nu uita că e un zeu. Nu moare ea din asta.
- A distrus ceva nu glumă. - Să-i dăm drumul.
Cum rămâne cu oamenii ce i-a împins în gol?
Sunt morți. Să-i ducem acasă pe cei vii.
Respiră încă.
Nu te da bătut.
Numele meu e Ashitaka! Vin de departe, din ținuturile de la răsărit.
Sunteți zei? Am ajuns oare în cele din urmă pe tărâmurile Duhului Pădurii?
Pleacă.
Ajutor!
Un kodama. Nu credeam să găsesc unul pe-aici.
Stai liniștit. Doar nu vrei să-ți înrăutățești rănile, așa-i?
E un duh al copacilor. Aduce noroc. E semn că pădurea asta e nevătămată.
Dar o să-și aducă stăpânul drept la noi.
Stăpânul? Adică lupii de mai-nainte?
Nu, un adevărat monstru, cu înfățișare de cerb uriaș...
doar că uneori, se zice că are și chip de om și noaptea...
A dispărut!
Suntem pierduți!
- Oh, nu! - Dacă Yakul nu se teme...
atunci nici noi n-avem de ce.
Ne-ngădui să trecem prin pădurea ta, micuțule?
Dragă domnule, eu zic să facem cale-ntoarsă.
Nu mai știu dacă am pomenit că nici un om n-a ieșit viu din pădurile astea.
E o potecă de cealaltă parte a râului.
Curentul e prea puternic pentru a trece și rănile prietenului tău sunt serioase.
Trebuie să ajungem cât mai degrabă.
Hei, micuțule, ne-arăți calea sau vrei să ne rătăcești?
Domnule, pot să bag mâna-n foc că n-au de gând să ne-ajute s-ajungem acasă.
Doamne, sunt cu sutele.
Privește. Aia trebuie să fie mama lor.
Un copac minunat.
Urmele lupilor și ale fetei.
Probabil aici trăiesc ei patru.
Domnule, cred că ne-am rătăcit.
Locul ăsta e pentru zei și demoni.
Eu cred că n-avem de ce să ne temem. Ne odihnim puțin.
Alte urme?
Orice le-a făcut...
le-a făcut de curând.
Domnule! Ai pățit ceva?
Domnule, ești teafăr? Te-ai albit deodată la chip.
Te-am prevenit despre acest loc.
- N-ai văzut nimic? - Ce anume?
Ei, lasă.
Încă puțin. Aproape am ajuns.
Îmi pare rău.
A dispărut...
Curios lucru. Dintr-o dată nu mai e greu deloc.
Mâna, nu... Nu mă mai doare.
S-a vindecat! Ba nu, e tot ruptă.
Domnule, aveai dreptate! Am ajuns acasă, așa cum ai zis.
- O fortăreață. - E Cetatea de Fier al stăpânei Eboshi.
Facem fier din minereurile din nisip.
Hei!
Bună!
- A ieșit cineva din pădure. - O fi fata lup?
Hei, eu sunt!
Kohroku, cel ce mână boii!
E Kohroku! E în viață! Kohroku trăiește!
E adevărat. Vine-ncoace.
Să mergem să vedem.
Ce-i balamucul ăsta?
Încerc să socotesc ceva aici, gura!
N-ai auzit? Kohroku s-a întors din morți.
Ce tot spui?
- Nu pot să-mi cred ochilor! - Ce s-a întâmplat cu ceilalți?
- Da. Ce știi de fiul meu? - Din păcate doar noi am scăpat.
- Soldații nu mor niciodată. - Faceți loc.
Căpitane, bărbatul acela în haine ciudate... Cine poate fi?
Fără doar și poate un străin.
Ascultați-mă bine! Străinul ne-a salvat viețile.
A purtat soldatul în spate până aici.
Țineți minte asta!
Fii atent la mână.
Stați pe loc!
Îți suntem îndatorați străine că ne-ai adus oamenii înapoi...
dar e ceva putred aici.
Ai ajuns aici la fel de repede ca noi și asta trecând prin pădurea interzisă.
Și pe deasupra, aveai cu tine și doi bărbați grav răniți...
- Vrei poate să dau crezare că... - Kohroku!
- Ești teafăr! - Toki, draga mea!
Uită-te la tine! Cum o să mai mâni acum boii în halul ăsta?
- Dar... floricica mea... - M-ai speriat de moarte!
Nu mă lua cu "floricele". Mai bine te mâncau lupii.
Și după aia găseam și eu un bărbat mai de soi.
Dulceață, nu putem lăsa asta pe mai târziu?
Toki, păstrează dulcegăriile pe altă dată.
Cât despre tine, Gonza, halal căpitan de oști mai ești...
te plimbi de colo-colo țanțoș abia după ce trece pericolul.
- Pe-aici nu pui osul la treabă. - Asta nu-i adevărat.
Mulțumesc, străine. Soțul meu e un netot dar mă bucur că e teafăr.
Mă bucur. Începusem să cred că am făcut o mare greșeală aducându-l acasă.
De ce nu dai jos masca?
Pun pariu că ești frumușel.
Gonza!
Mai târziu adu-l pe străin la mine.
Vreau să-i mulțumesc chiar eu.
- Kohroku. - Da?
Mă bucur că ești teafăr. Să știi că-mi pare rău.
- Da. - N-ar trebui să-i spui asta, stăpână.
Dacă ești prea bună cu el ți se suie-n cap.
Iartă-mă și tu, Toki.
E vina mea. Trebuia să fiu mai atentă.
Nu-i nimic. Stăpână, dacă n-ai fi fost acolo...
lupii ar fi făcut prăpăd și-acum ar fi trebuit să ne căutăm toate bărbați.
Odihnește-te puțin, călătorule. Ne vedem la căderea serii.
Hei! Știam eu că ești frumușel.
Trageți!
Când te gândești că s-au bătut cu lupii să aducă orezul ăsta...
Toarnă aici!
E aici?
- Da. Da. - Unde?
Acolo.
Avea dreptate Toki. E frumușel foc.
- Da, nu-i rău deloc. - Și e așa tânăr.
Și asta-i o problemă?
Ia mai tăceți din gură!
Da! Sunt destui bărbați frumoși aici.
Am văzut vite mai frumoase.
Străine, nu vrei să vii la noi?
- E de-o mie de ori mai bine decât aici. - Da!
Femeie, ne-am riscat viețile să aducem orezul pe care-l mâncați... Fii atentă.
Zău? Și cine-a făcut fierul cu care ați plătit orezul? Ia zi.
Da, noi muncim de ne spetim și voi porcilor dormiți!
De fapt, dacă nu-i cu bănat, chiar aș vrea să văd cum munciți, doamnelor.
- Zău? - Trebuie să ne-aranjăm în seara asta.
- Da-da-da! - Să ne facem frumoase.
- Să vii neapărat. - Să nu cumva să uiți. O să te-așteptăm.
E mai bine să nu le bagi prea mult în seamă.
Stăpâna Eboshi le răsfață. Acum li s-a urcat la cap.
Se zice că dacă femeile sunt fericite întregul sat e fericit.
Fericit? Nu zău! Cu femeile astea pe cap?
Femeile ca ele sunt o rușine. Ele murdăresc fierul.
Stăpâna Eboshi aduce aici...
toate muierile ce le găsește.
Stăpâna are inimă bună.
- Moșule, vezi că-ți cade orezul din gură. - Mda, așa e.
De când a apărut ea toate sunt pe dos.
Așa e. Așa e. Femeia asta nu se teme nici măcar de zei.
Ar fi trebuit să vezi ce-a făcut cu Nago, am dreptate?
Cine e Nago?
Uriașul zeu al războiului. El stăpânea odată întreaga pădure.
Nu puteam nici să ne-apropiem de pădure cu el prin preajmă.
Stăteam cu brațele-ncrucișate zgâindu-ne la o turmă de mistreți furioși.
Vezi tu, fierul din nisipul de sub cetate se terminase.
Așa că am încercat să scoatem fierul din munte...
dar Nago n-a îngăduit asta.
De fapt, ca să putem săpa pentru fier...
a trebuit să tăiem pădurile și asta l-a scos din sărite pe mistreț.
E criță.
Și-ntr-o zi a venit stăpâna Eboshi aducând luptători și puști.
Băiete, ce s-a întâmplat?
Te doare mâna?
Nu. Mă gândeam doar la Zeul Mistreț.
Mă gândeam că a murit cu sufletul plin de ură.
Iartă-mă că te-am făcut să aștepți, străine.
E un fier bun.
Încă nu eram gata pentru transportul de mâine.
- Să ne odihnim. Spune-le și celorlalți. - Da, stăpână.
Unii sunt de părere că ești o iscoadă a fetei lup sau al Lordului Asano.
Multă lume a pus ochii pe fierul de aici.
Ce te-aduce pe aceste meleaguri?
Cred că știi ce e asta.
A sfărâmat oasele unui mistreț uriaș...
a făcut să-i putrezească carnea și l-a preschimbat într-un monstru.
Am luptat cu el, și am fost pedepsit pentru asta cu acest semn pe braț...
ce în curând mă va ucide.
De unde vii? N-am mai văzut până acum o antilopă roșie.
Vin de foarte departe.
Nu-ți pot spune mai mult de-atât.
Răspunde la-ntrebarea stăpânei că de nu te spintec în două.
Ce ai de gând acum? Și de ce ai venit până aici?
Să văd cu ochi neîntunecați de ură.
"Ochi neîntunecați"?
Acum am înțeles. Vino. Am să-ți arăt toate secretele mele.
- E-nțelept, stăpână? - Gonza, ai tu grijă de restul.
Asta e grădina mea. Nimeni nu îndrăznește să intre aici.
Urmează-mă dacă vrei să-mi afli secretul.
Seara bună.
Abia ce-am terminat-o, stăpână.
- Și totuși e grea. - Încearcă s-o strângi mai bine.
Stăpână, dacă am încerca să le facem mai ușoare s-ar face bucăți.
O să-i dați voi de cap. Nu sunt pentru mine. Sunt pentru celelalte femei de aici.
Asta vreau să văd și eu.
Ăsta e ultimul tip de pușcă făcut de oamenii pe care-i vezi.
Cele pe care le-am adus s-au dovedit a fi mult prea grele.
Astea vor ucide monștrii pădurilor și vor străpunge și cea mai groasă armură de samurai.
Ai mare grijă băiete. Stăpâna noastră vrea să stăpânească lumea.
Îmi pare rău că v-am pus la atâta treabă. O să trimit îndată niște vin.
Ar fi grozav.
Întâi furi pădurea mistrețului și îl preschimbi într-un demon.
Acum încerci să faci arme și mai ucigătoare. De câtă ură și durere crezi că avem nevoie?
Da, eu am fost cea care a împușcat mistrețul și-mi pare rău că suferi.
Sincer.
Animal fără minte. Asupra mea ar fi trebuit să arunce blestemul.
Brațul tău drept vrea să mă ucidă, Ashitaka?
Dacă asta ar ridica blestemul l-aș lăsa să te sfâșie-n bucăți.
Dar asta nu ar pune capăt omorurilor, așa-i?
Nu. Ar trebui să ne omori pe toți ca să fii cu inima-mpăcată.
Stăpână, Osa vrea să spună ceva.
Iartă-mă, stăpână...
dar nu trebuie să iei în râs vorbele băiatului.
Tinere, asemeni ție, știu și eu ce e mânia...
și durerea și disperarea, dar...
Nu trebuie să te răzbuni pe doamna noastră Eboshi.
Ea este singura care...
s-a uitat la noi ca la ființe omenești.
Suntem leproși. Lumea ne urăște și se teme de noi.
Dar ea... Ea ne-a luat în grijă...
și ne-a spălat carnea putrezită și ne-a bandajat.
Osa!
Viața înseamnă suferință.
Nu e ușor. Lumea însăși e blestemată.
Dar trebuie să găsești un scop să trăiești în continuare.
Îmi pare rău. Vorbesc prostii.
Se tot întorc.
Noapte de noapte, sădesc copaci...
încercând să preschimbe din nou muntele în pădure.
Ashitaka, rămâi. Ajută-mă să ucid Duhul Pădurii.
Ai face asta? Ai ucide inima pădurii?
Fără el animalele ar fi din nou doar fiare fără minte.
Când aici nu vor mai fi păduri și nici lupi...
aceste pustiuri vor fi cele mai bogate locuri de pe pământ...
și Prințesa Mononoke va redeveni om.
- Prințesa Mononoke? - Prințesa Duhurilor...
a spiritelor, fiarelor și vechilor zei.
Lupii i-au luat în stăpânire sufletul și acum tot ce vrea e să mă ucidă.
Legenda spune că sângele Marelui Duh al Pădurii poate lecui orice.
Poate i-ar putea lecui pe bieții leproși.
Și poate că ți-ar putea ridica blestemul, Ashitaka.
Stăpână!
Cum ți se pare acum? E mai bună?
Merge ca unsă. Cel mai bun lucru pentru a stăpâni lumea.
Dar e încă prea grea pentru fete.
Am înțeles.
- Ai venit... - Seara bună. Se poate să vă dau o mână de ajutor?
Hei, stai puțin...
Pot să-ncerc?
Nu-i nimic. Dacă el vrea...
Dar... Dar...
Când obosești să-mi spui.
N-o să dureze mult.
Strânge bine kimono-ul, fato.
Ești grozav n-am ce zice dar n-o să poți păstra ritmul ăsta.
Muncă grea, nu?
Așa e, și muncim neîntrerupt câte patru zile.
- Nu e o viață ușoară. - Da. Cred că da.
Dar e de-o mie de ori mai bine aici ca la oraș, nu?
Da. Aici mâncăm pe pofta inimii și bărbații nu ne dau bătaie de cap.
Decât dacă vrem noi.
- Cum? - Nu se poate să pleci mâine.
- Nu mai poți sta puțin? - Poți rămâne la noi.
Vă mulțumesc mult, dar trebuie să găsesc ceva în pădure.
E aici.
Vin lupii! E prințesa lupilor!
Stai! Oprește-te!
Nu vreau să mă lupt cu tine! Nu-ți sunt dușman!
Aici! Aici e! Sus pe acoperiș!
Grăbiți-vă! Vrea să o ucidă pe stăpână!
- Cineva să-i taie calea! - Se-ndreaptă spre fierărie!
Nu lăsați focurile să se stingă! Pușcașii să fie gata.
Hai, hai, mișcă!
- E în mâinile noastre! - Câte o armă pentru fiecare!
Toată lumea să apere Cetatea de Fier.
- Toki, e pe acoperiș. - Nu vă agitați.
Dați înainte la foale. Orice ar fi, nu putem lăsa focul să se stingă.
- E singură? - Da. N-are scăpare.
Am încolțit-o. De data asta vrea să vă ia viața.
Mai vedem noi. Să mergem.
Faceți loc pentru stăpână!
Prințesă a Duhurilor mă auzi?
Dacă pe mine mă vrei aici sunt.
Dacă vrei să te răzbuni pentru toate animalele ce le-am ucis...
vreau să-ți arăt două femei.
Și ele vor să-și răzbune bărbații uciși de lupii tăi.
Vino-ncoace, ticăloaso! Soțul meu e mort din cauza ta.
Dați-vă la o parte!
Pușcașii, fiți pregătiți!
E o capcană. Așteaptă!
Prințesă a Zeilor Lupi! Nu coborî! Întoarce-te înapoi în pădure!
Te rog, ascultă-mă! Nu-ți irosi singură viața.
- Să-l fac să tacă? - Lasă-l.
- Lasă să facă ce poftește. - Dar...
Am nimerit-o!
Stați pe loc. Chiar dacă tai capul unui lup tot poate să muște.
- Ce? - Ochiți locul unde va cădea.
Am înțeles.
Foc.
- Mori! - Nu vă apropiați!
Ce-a fost asta?
Revino-ți.
Oprește-te!
- Jupoaie-o! - Ucide-o, stăpână! Ucide-o!
- Ești teafăr, căpitane? - Sunt bine.
Lăsați-mă în pace! Valea!
Da, domnule!
Trădătorule! Ești o iscoadă de-a lupilor, nu-i așa?
Nu mișca!
Dă-te din calea mea.
- Ce-ți veni, băiete? - Oprește-te.
Viața fetei îmi aparține.
Sunt încredințată că-ți va fi o nevastă încântătoare.
Un demon te stăpânește. Vă stăpânește pe amândoi.
Uitați-vă cu atenție!
Așa arată ura când te cuprinde.
Mă roade pe dinăuntru și-n curând îmi va curma zilele.
Frica și mânia o fac să sporească.
Blestemul ăsta al tău a ajuns să mă calce pe nervi, Ashitaka.
Lasă-mă să-l retez!
- Stăpână! - Stăpână Eboshi!
Să vină cineva să mă ajute.
Stăpână!
Nu vă faceți griji. E doar amețită. Va fi bine.
Stăpână Eboshi!
Cât despre mine... plec. Și o s-o iau cu mine pe fata lup.
Ba vezi să nu! Nimeni nu se poartă cu stăpâna mea în felul ăsta!
Mișcă și trag!
Kiyo, ce faci?
Cum poate încă să meargă?
- Stăpâna e teafără? - Da căpitane, nevătămată.
Să-mi aducă cineva arma! Pușcașii să vină aici într-o clipită.
Nu pleacă de-aici în viață!
Toki, vino aici repede.
Ce... s-a întâmplat?
Domnule, nu te pot lăsa să treci.
Porțile sunt închise și nu pot fi deschise.
- Întoarce-te, te rog. - Nu am uitat că ne-ai adus oamenii înapoi.
- Nu vrem să-ți facem rău. - Te rugăm!
Dimineață am trecut prin această poartă.
Acum voi pleca în același fel.
Nu vorbi prostii. Abia zece oameni dacă pot deschide poarta.
Oprește-te! Îți grăbești sfârșitul.
Se deschide.
Faceți loc!
Lupii atacă! Țintiți!
E teafără! Prințesa voastră e în siguranță cu mine!
Stați unde sunteți! O aduc eu. Să mergem, Yakul.
Aveți mulțumirile mele.
Mult noroc, străine.
Încetează!
Lasă-l! E al meu!
Oamenii lui l-au împușcat. E pe moarte.
De ce m-ai împiedicat s-o ucid? De ce ești încă în viață?
N-am vrut ca ei să te ucidă. De asta.
Nu mi-e frică de moarte. Aș face orice să vă țin pe voi, oamenii, departe de pădure.
Am știut asta din prima clipă în care te-am văzut.
Și nu mi-e frică nici de tine! Ar trebui să te ucid pentru ce-ai făcut!
Femeia aceea e rea și nimeni nu mă poate opri să o ucid.
Las-o pe ea.
Destul! Nu mai ascult ce zici!
Ești atât de frumoasă.
Ce e, San? Vrei să-i ronțăi fața?
Tribul maimuțelor.
Maimuțelor, cum îndrăzniți să arătați atâta lipsă de respect Tribului Lupilor?
Asta e pădurea noastră.
Omul. Dați-ni-l nouă.
Dați-ne omul și plecați.
Plecați înainte să-mi înfig colții în voi.
- Nu plecăm. - Vrem să mâncăm omul.
Da, lasă-ne să mâncăm acea creatură.
V-ați pierdut mințile? Ce s-a întâmplat de v-ați schimbat în halul ăsta?
De când mănâncă maimuțele carne de om?
Dacă mâncăm omul îi vom lua puterea...
și-i vom putea alunga pe ceilalți oameni.
- Dă-ne omul. - Nu.
Știți foarte bine că nu puteți fura puterea oamenilor mâncându-i.
Dar vă va preschimba în altceva, ceva mai rău chiar decât oamenii.
Noi sădim copaci. Oamenii îi doboară. Pădurea nu mai crește la loc.
Dacă ucidem oamenii salvăm pădurea.
Nu vă pierdeți speranța. O scoatem cumva la capăt. Duhul Pădurii e cu noi.
Sădiți mai departe copaci și într-o zi vom răzbi.
Duhul Pădurii nu vrea să se lupte. Vom muri cu toții.
Fetei lup nu-i pasă. Ea e om.
Destul! Vă sfâșii în mii de bucăți dacă mai trăncăniți.
Dați-le pace!
Nu vă puneți mintea cu ele. Nu-i nimic.
Voi doi luați-o înainte. Mă răfuiesc eu cu omul.
- Și antilopa? - Da.
O putem mânca?
Nu. Duceți-vă acasă!
Vino la mine. Nu te teme. Nu-ți sunt dușman.
Nu fi sfios. Nu-ți fac nimic. Vreau doar să mă ajuți să-l car.
Ești înțelept. Știi foarte bine că nu e voie să pui piciorul pe această insulă.
Duhnesc a om.
Poți pleca unde poftești. Ești liber de-acum.
A apărut în cele din urmă. Haideți să-l vedeți.
Grăbiți-vă netoților. E Cel Ce Umblă Noaptea.
Pentru el am stat atâta timp în pieile astea puturoase.
Nu putem, domnule. E un păcat să-l privești.
Ha! Și mai ziceți că sunteți cei mai mari vânători din vest.
Uitați. Avem o scrisoare semnată de împărat...
în care ni se iartă păcatul de a tăia capul Marelui Duh al Pădurii.
Legenda spune că atunci când ziua se face noapte...
Duhul Pădurii se preschimbă în Cel Ce Umblă Noaptea...
și la răsărit, redevine ce-a fost.
Vedeți? Așa e.
- Ia privește asta, stăpâne Jigo. - Ce anume?
Acolo.
Sunt cu sutele. N-am văzut niciodată atât de mulți.
Mistreții ăștia nu-s de-aici.
Trebuie că au mers luni întregi pentru a ajunge pe aceste meleaguri.
- Ăla e Okkoto! - Nu poate fi.
Se spune că a murit acum 100 de ani.
Ba el e. Îi cunosc bine colții.
Pare-se că și-a adus întregul trib.
Ne-a văzut! S-o ștergem de-aici!
Hai odată, mocoșiților! Mișcați-vă! Mai repede!
Gaura de glonț nu mai e.
Yakul.
Ți-ai revenit în cele din urmă. Ar trebui să-i mulțumești lui Yakul.
Nu te-a părăsit nici măcar pentru o clipă.
De unde știi cum îl cheamă?
Mi-a spus, și mi-a spus și de tine...
de satul tău, de poporul și pădurea ta.
Duhul Pădurii te-a readus la viață.
Vrea să trăiești.
Am avut cel mai ciudat vis cu putință. Mi-a apărut în el o creatură aurită.
Mănâncă asta.
Mestecă.
Suntem aici să ucidem oamenii și să salvăm pădurea.
Ce caută oamenii aici?
Oamenii sunt peste tot.
Întoarceți-vă pe muntele vostru. Omorâți-i acolo.
Fata e San, fiica mea.
O să-i ucidem aici. O să salvăm pădurea.
Și celălalt om de ce e aici?
A fost rănit și Duhul Pădurii l-a vindecat.
- Omul acesta nu ne e dușman! - Duhul Pădurii l-a salvat?
A salvat viața ticălosului ăsta?
De ce nu l-a salvat pe Nago?
Nu era el oare paznicul pădurii? De ce?
Duhul Pădurii poate da viață și tot el o poate lua.
Viața și moartea sunt ale lui ori poate voi mistreții ați uitat asta?
Minți! Sunt convins că v-ați milogit de Duhul Pădurii să-i cruțe viața.
- Dar n-ați făcut asta pentru Nago, așa-i? - Nago se temea de moarte.
Și eu am în pieptul meu un glonț otrăvit.
Nago a fugit, lăsându-se cuprins de întuneric.
Eu voi rămâne așteptându-mi moartea.
Mamă, roagă-l pe Duhul Pădurii să-ți salveze viața.
Am trăit destul, San.
În curând Duhul Pădurii mă va lăsa să mă odihnesc de-a pururi.
Asta nu se poate! În toți acești ani l-ai apărat! Trebuie să te salveze!
Nu ne amăgești tu pe noi. Nago era frumos și puternic.
N-ar fi fugit de nimic. Voi, lupilor, l-ați mâncat. Sunt sigur de asta!
Ține-ți gura! Ai grijă ce spui, porc murdar!
Zeii ai acestor munți, ascultați vorbele mele.
Nago a murit departe de aceste locuri și eu sunt cel ce i-a curmat viața.
Se preschimbase într-un demon.
Și într-o zi ne-a atacat satul.
Dacă nu credeți ceea ce spun, uitați-vă la mâna mea, unde m-a atins.
Am venit aici să-l rog pe Duhul Pădurii să ridice de pe mine blestemul lui Nago.
Mi-a vindecat rana glonțului dar semnul lăsat de demon e încă acolo.
Îmi va sfâșia sufletul și în cele din urmă mă va ucide.
Okkoto, un mistreț cu care se poate discuta.
Nu, Lord Okkoto, așteaptă! Te rog, nu-l mânca!
Oh, tu ești puiul de om al lui Moro, așa-i?
- Am auzit de tine. - Ești orb.
Stai liniștită. Nu vreau să-l mănânc.
Nu-ți fă griji, San. Lord Okkoto...
am spus adevărul despre moartea lui Nago.
Îți dau crezare și îți mulțumesc pentru asta, micuțule.
Sunt doar supărat și rușinat că un asemenea demon s-a ridicat dintre noi.
Stăpâne atotputernic, este vreo cale prin care să ridic blestemul ce mă apasă?
Părăsește această pădure căci de ne mai întâlnim te voi ucide.
Nu poți învinge oamenii. Armele lor vă vor ucide pe toți.
Privește-mi supușii, Moro.
Din ce în ce mai puțini. Din ce în ce mai fără minte.
În curând vom fi doar un vânat ce guiță...
până la a ajunge în farfuriile oamenilor.
Și vrei să riști totul într-o singură luptă? Oamenii asta așteaptă.
Nu cer ajutorul tribului lupilor.
Chiar dacă vom muri toți...
va fi o luptă pe care oamenii n-o vor uita niciodată.
Duhul Pădurii.
Țineți boii grămadă! Hai odată! Grăbiți-vă!
Fiți gata. Lăsați-i să se-apropie. Foc!
Mâna mea!
- Reîncărcați! Foc! - La atac!
Ticăloa...
Tare mă tem că cineva va trebui să-i împace.
Ia pușcașii și ascunde-te după stânci!
Da, domnule.
Hai odată! Nu țineți în loc boii! Trebuie să ne-ntoarcem în Cetatea de Fier!
Acolo!
- Unde? - Pe lângă munte!
- Vânătorii sunt gata, domnule. - Nemaipomenit. Bravo, băiatule.
Anunță-i și pe ceilalți. Ne mișcăm cât de curând.
Da, domnule.
- Bună vremea, Jigo. - Mie-mi stă împăratul...
ca un junghi în coaste și tu ești ocupată să te joci de-a războiul cu Lordul Asano.
Și vrei să cred că vizita ta aici n-are a face cu Lordul Asano?
Bineînțeles că nu. Ce te-a făcut să crezi asta?
Va face pace dacă îi dau jumătate din fierul meu.
Nu zău? Lacom ticălos, nu-i așa?
Din partea mea poți să-i dai fierul.
Ascultă Eboshi, mistreții se pregătesc de luptă.
Știi ce-nseamnă asta. Ai făcut o promisiune.
După ce pun mâna pe capul Duhului Pădurii...
ne-ntoarcem și-l distrugem pe Lordul Asano împreună, ce zici?
Ai grijă, stăpână! Un călăreț vine-ncoace! Grăbește-te!
Că tot vorbeam de lup... Un mesager din partea Lordului Asano.
Avem oaspeți. Fiți atente, doamnelor.
Da, stăpână.
Bine-ai revenit, stăpână!
Păi! Așteaptă! Nici măcar nu vrei să vezi ce are de zis?
Lady Eboshi, stăpână a Cetății de Fier!
Vin cu un mesaj din partea Lordului Asano.
Ați luptat cu dârzenie și îndrăzneală.
Deschideți poarta să vorbim.
Ba te-auzim foarte bine de-acolo.
Stăpâna a scos muntele de sub stăpânirea zeilor și a fiarelor.
Și-acum când are valoare vreți să puneți mâna pe el.
N-o să reușiți!
Ce neobrăzare! Cineva ar trebui să vă dea o lecție!
- O lecție? Ce-i aia? - Nu știm cu ce...
se mănâncă așa ceva!
Vrei fierul nostru? Prinde!
Nemaipomenite femei. Pentru ele n-are importanță dacă se luptă...
cu zeii pădurii sau cu samuraii. Nemaipomenite, cu adevărat!
N-ar avea ce face altundeva.
- Puternică bucățică de hârtie - Păi, ce să zic...
am strâns cu ea cei mai buni vânători și hăitași.
Nu uita că nu vrem să prindem orice fiară ci un zeu.
- Fetelor. - Da, stăpână! Ce s-a întâmplat?
Știți voi de unde vine bucata asta de hârtie? Chiar din mâinile împăratului.
- Împăratul? - Cine e împăratul?
Chiar nu știți?
- Nu! Ar trebui? - Nemaipomenit.
- Vă mulțumesc. - Da, stăpână.
Cu fiecare zi în care tăiem copaci sau săpăm după fier...
pădurea și creaturile ei devin tot mai slabe.
Eu nu pierd vremea aici, Jigo.
Ascultă, îmi ești datoare, și a venit vremea să mă ajuți.
Când ai avut nevoie de pușcași eu ți i-am dat. Fără ei ai fi pierdut Cetatea de Fier.
Vai de mine. Sper că nu a sunat a amenințare!
Să nu-mi spui că împăratul crede basmele despre...
Duhul Pădurii și viața veșnică.
Nu știu eu ce crede împăratul.
Eu sunt doar un umil călugăr ce încearcă să-și facă un rost.
Eu îmi țin cuvântul dat. Și să știi că am mai luptat cu mistreții.
Sunt mai ușor de ucis decât Moro și puii ei așa că...
fă bine și cheamă-ți oamenii ce stau ascunși după stânci, Jigo.
Care va să zică, știai. Încă un lucru, doamna mea.
A trecut cumva pe-aici un străin?
E un tânăr ce călărește o antilopă mare roșie.
A venit și a plecat.
Ce mai adunătură!
Oamenii aceia nu sunt simpli vânători.
- Sunt ucigași. - Ucigași?
Stăpână, îngăduie să meargă și câteva din noi.
- Da, oamenii aceia dau de bănuit. - Dacă se-ntâmplă ceva ce facem noi?
De-aici nu te putem ajuta.
Stăpână, chiar tu ai spus că mânuim armele mai bine ca bărbații.
De-asta și vreau să rămâneți aici, în Cetatea de Fier.
Pot ține piept zeilor pădurii. De oameni mă tem însă.
Nu pot ști ce-o să se-ntâmple după ce ucidem Duhul Pădurii.
Va fi destul pentru Jigo doar capul creaturii sau...
va dori să pună mâna și pe fier?
Pușcașii lui se pot întoarce împotriva noastră...
și dacă va fi așa, voi va trebui să le țineți piept.
Nu puteți avea încredere în bărbați, nu uitați asta.
Nu vă faceți griji pentru domnia sa.
Voi fi lângă ea să o apăr.
- De asta ne și temem. - Ce spuneți?
Chiar dacă ai fi femeie tot un netot ai fi.
Vrei să sari?
Să pui capăt totului?
De-ndată ce-ți vor reveni puterile semnul se va întinde și te va ucide.
Mă simt de parcă aș fi dormit săptămâni întregi.
Am visat că San mi-a stat alături, îngrijindu-mă.
Am sperat că vei plânge în somn.
Așa aș fi putut să-ți retez capul făcându-te să taci.
E o pădure cu adevărat minunată. Okkoto și ai lui s-au pornit?
Da, băiete, au pornit.
Copacii plâng pe măsură ce ei mor dar tu nu-i poți auzi.
Eu stau aici... și ascult suferința pădurii...
și simt în piept durerea făcută de glonț...
și visez la ziua în care voi crănțăni între fălci capul celei ce m-a împușcat.
Moro, de ce nu pot oamenii să trăiască în pace cu pădurea? Chiar trebuie să ne luptăm?
Oamenii se pregătesc pentru ultima luptă.
Flăcările armelor lor ne vor arde pe noi toți.
Și ce se va întâmpla cu San? Vrei să moară odată cu tine?
Asta-ți pasă ție? Gândești egoist, precum un om.
San e fiica mea. Un lup al tribului.
Când moare pădurea moare și ea.
Trebuie să-i dai drumul! Ea nu e un lup! E om!
Tăcere, băiete!
Cum îndrăznești să vorbești așa unui zeu?
I-am prins părinții când îmi distrugeau pădurea.
Mi-au aruncat la picioare copilul și au fugit.
În loc s-o mănânc am crescut-o ca și când ar fi fost a mea.
Acum săraca... urâta... frumoasa mea fiică...
nu e nici lup nici om.
- Cum ai putea-o ajuta? - Nu știu.
Dar măcar am putea găsi o cale să trăiască.
Cum? I te vei alătura fiicei mele și vei lupta cu oamenii?
Nu. Asta n-ar aduce decât și mai multă ură.
Nimic nu poate fi făcut, băiete.
În curând semnul demonului se va întinde și te va ucide.
Părăsește aceste locuri la răsărit. Întoarce-te și te voi ucide.
Te simți mai bine?
Da, mulțumită ție și Duhului Pădurii.
Așa.
Yakul, sper că n-ai fost îngrijorat din pricina mea.
Se pare că picioarele mele sunt încă șovăitoare.
E atâta liniște. Unde or fi dispărut micii noștri prieteni kodama.
De-aici simt mirosul fierăriei.
Îți mulțumesc că ne-ai arătat calea. Mai am doar o rugăminte.
Vrei să-i dai lui San asta?
Să mergem.
Duhnește și îmi arde ochii.
Asta și plănuiesc. Încearcă să ne ia mirosul.
Iar femeia aia nenorocită.
Știe că suntem aici.
- E o capcană fără rost. - Capcană?
Încearcă să ademenească mistreții din pădure.
Dar oamenii pun și altceva la cale.
În cazul ăsta trebuie să-l găsim cât mai repede pe Okkoto și să-l oprim, altfel vor fi toți uciși.
Okkoto e prea încăpățânat. Nu ne va asculta. Nici el și nici ceilalți.
Se poate să știe că e o capcană. Dar sunt mult prea mândri.
Și ultimul în viață tot se va arunca orbește în luptă.
- Pentru ce taie copacii? - Să-i mânie. Asta-i va împiedica să gândească.
Mamă, trebuie să mă duc. Okkoto e orb.
Eu voi fi ochii lui. Înțelegi?
Fă cum crezi de cuviință.
Știi... Băiatul acela ar fi vrut să împartă viața cu tine.
Îi urăsc pe toți oamenii!
De la Ashitaka pentru mine?
- Frumos. - Voi doi stați împreună cu San.
- Eu trebuie să mă duc la Duhul Pădurii. - Să mergem.
Tribul lui Moro a venit să lupte alături de voi.
Unde îl pot afla pe Lordul Okkoto?
Mulțumesc, prietene.
Se-aude din Cetatea de Fier.
Să mergem!
- Cine-i acolo? - Samurai.
- Oprește! - La o parte!
Ce naiba a fost ăla?
Nu irosiți săgețile. Nu-l puteți atinge.
- Oricum e pierdut. - Nu mai trageți!
- Toki, vino repede. - Nu se poate.
- E Ashitaka. - Deci nu e un duh.
- Ashitaka! - Toki!
- Sunteți teferi? - Deocamdată.
Samuraii Lordului Asano ne-au atacat acum când bărbații nu mai sunt.
- Au crezut că ne predăm. - Dar le-am arătat noi!
- Chiar așa! - Unde e Lady Eboshi?
A luat toți bărbații în putere și s-a dus să ucidă Duhul Pădurii.
- Suntem înconjurate. - Nu putem nici măcar să-i trimitem un mesaj.
Duhul Pădurii. Asta lămurește exploziile.
Domnule, încă mai am arcul și săgețile tale.
Dar de pelerină și șa nu pomenești nimic?
- Păi... - Vai și-amar de tine.
Mii de mulțumiri Kohroku. O să-ncerc să vă aduc ajutoare. Mai rezistați?
Fii fără grijă. Putem turna peste ei oricând fier încins.
- Adu-o înapoi pe stăpâna noastră! - Cât mai degrabă!
Am ratat. Încearcă să se-apropie cu bărci!
Du-te și ad-o pe stăpâna Eboshi. Noi o să-i ținem în loc cât putem.
Mă întorc! Vă promit!
- Te așteptăm! - Ai grijă!
Nu-l scăpați! Opriți-l!
Vor să ne taie calea. Mai repede, Yakul.
Voi doi, luați-o pe-acolo!
Miros de carne arsă.
Yakul!
Nu vă apropiați!
Lasă-mă să văd rana.
Va trebui să rămâi aici. Așteaptă-mă! O să mă întorc după tine.
Nu veni, stai!
Aproape am ajuns.
Cine ești?
Străinii nu au voie să treacă mai departe.
Bine, dar vin din Cetatea de Fier.
Am un mesaj pentru Lady Eboshi. Spune-mi unde pot s-o găsesc.
Nu-i aici. Dă-mi mie mesajul. Voi avea grijă să-l primească.
Trebuie neapărat să vorbesc cu ea. Unde e?
E... Ești chiar tu! Nu ai murit, băiete?
Se pare că oamenii voștri au pătimit mai multe ca mine.
- Am îngropat prieteni toată ziua. - Îngrozitor! Îngrozitor!
- Cetatea de Fier e sub asediu. - Ce?
Femeile și leproșii s-au retras în spatele zidului interior.
- Trebuie să ne grăbim. - Ticăloșii!
Asano o fi așteptat să plecăm noi.
Trebuie să o găsesc pe Lady Eboshi.
E plecată să vâneze Duhul Pădurii.
Cineva trebuie s-o găsească.
Dacă ai terminat aici, cară-te. Voi, ăștialalți, puneți mâna și săpați.
- Și Cetatea de Fier? - Chiar așa! E casa noastră!
Doar nu vreți să-i lăsăm să moară.
Ați auzit ce-a zis. N-avem niciun moment de pierdut.
Trimiteți un mesaj stăpânei!
Pădurea e prea mare. Niciun mesager n-ar putea-o găsi.
- Atunci trimiteți un vânător. - Găsiți-o!
Stăpâna noastră a fost amăgită de Jigo.
Spune-mi, când v-ați luptat cu mistreții erau și lupi printre ei?
- Păi... - Ai văzut-o pe San, fata lup?
Nu știu. Era negru ca smoala când ne-au atacat animalele.
Era. Am văzut-o eu. Eram în primele rânduri.
Am văzut totul. Totul.
- Ce s-a întâmplat? - Nu-mi dau seama!
Totul a fost atât de repede. Ca un coșmar.
Trupele lui Jigo ne-au pus în față pe post de momeli.
Nu ne-au spus nici de bombele îngropate sub picioarele noastre...
nici de cele ce cădeau de sus.
Unde e San?
Liniștește-te. Încerc să te scot.
E un lup aici! Veniți încoa! Tinere stăpân, ce faci?
- Stăpâne! - Mișcă! Băiete, ce crezi că faci?
Trebuie să o găsesc pe Lady Eboshi. Și lupul mă va ajuta.
Ești de partea lor, nu-i așa?
Faceți loc!
Ce contează mai mult pentru voi? Capul Duhului Pădurii sau cetatea?
Săgețile sunt otrăvite.
Ajunge!
Nu suntem sclavii nimănui!
Hai! Să dăm deoparte chestia asta! Acum, toți odată!
- Gata? - Hei-rup! Hei-rup!
Hei-rup! Hei-rup!
Aveți grijă!
După ce ieșiți din mlaștină, adăpostiți-vă lângă lac până ajungem.
- Am înțeles! - Ai grijă. Pușcașii sunt de partea lui Jigo.
Ia astea. Acolo unde merg eu nu-mi sunt de niciun folos.
Du-te cu ei, Yakul. Aveți grijă de el!
Găsește-o pe San! Acolo e și Lady Eboshi!
Haideți. Nu vă opriți. Tot înainte. Azi se va termina totul.
- Domnule. - Da, ce e? Ați dat de ei?
Okkoto e grav rănit dar el și fata lup se-ndreaptă spre locurile Duhului Pădurii.
Au de gând să-i cerșească ajutorul? Nu-i scăpați din ochi dar...
Să nu cumva să vă simtă. Duhul Pădurii s-ar face nevăzut.
Da, stăpâne. Am înțeles.
Era mânjit cu sânge de mistreț pe față, așa-i?
Da. Un mic secret. În felul ăsta ascunde mirosul de om.
Aproape c-am ajuns la iazul Duhului Pădurii. Încă puțin.
Nu te opri.
Ce-a fost asta?
Lord Okkoto, se întâmplă ceva. Nu trebuie să ne oprim.
E ceva acolo.
Ce anume? Cu-atâta sânge-n aer nu-mi dau seama.
- Ar fi trebuit să-mi dau seama! - Voi sunteți de vină.
Din cauza voastră pădurea va pieri.
Ce tot spuneți? Ne-am luptat să o salvăm. Așa ne mulțumiți?
- Tu aduci răul! - Răul vine, nici om, nici animal.
Cum adică "nici om, nici animal"?
- Vine! - E sfârșitul nostru!
Luptători.
S-au întors.
S-au întors!
S-au întors la mine de pe tărâmurile celor morți.
- Înainte, luptătorii mei! - Lord Okkoto, ascultă!
- Spre iazul Duhului Pădurii! - Lord Okkoto, așteaptă!
Nu, Lord Okkoto! Luptătorii tăi nu s-au întors la tine.
Sunt oameni îmbrăcați în piei de mistreț pentru a-și ascunde mirosul.
E o înșelătorie!
Oprește-te! E doar o înșelătorie de-a oamenilor ca să-i ducem la Duhul Pădurii.
Ieși la lumină, Duhule al Pădurii! Dacă ești cu adevărat stăpân aici...
dă luptătorilor mei puterea de a-i ucide pe oameni să fie victorioși.
Lord Okkoto, te rog! Ascultă ce spun! Oprește-te!
San, ne-au înconjurat. Okkoto e pierdut. Lasă-l!
Nu! N-o să-l las să se preschimbe într-un demon ca Nago.
Spune-i mamei că oamenii ticluiesc o capcană pentru Duhul Pădurii.
Va ști ce să facă.
Grăbește-te sau ăsta va fi sfârșitul nostru, al tuturor.
Du-te!
Apropiați-vă și vă ucid!
Și-n felul ăsta întreaga pădure va vedea ce sunteți cu adevărat.
Ashitaka?
Înapoi!
Arde!
Flăcări mă mistuie în interior.
Trebuie să lupți! Nu lăsa să devii un demon!
Lord Okkoto!
A răspuns?
- E ea? - San e în primejdie.
Să mergem.
Arde.
Nu, nu vreau să devin un demon! Te rog oprește-te Lord Okkoto!
Ești prea lent! Urcă!
Un lup!
Eboshi!
Nu te opri!
Eboshi! Ascultă-mă!
- Nu trageți! - Ce anume vrei?
Samuraii Lordului Asano au atacat Cetatea de Fier!
Femeile abia rezistă! Dar nu pentru multă vreme.
Nu te mai gândi la Duhul Pădurii!
Bărbații se îndreaptă deja spre cetate dar au nevoie de cineva să-i conducă.
Ce dovadă ai că nu minți?
Să mint? Îți râzi de mine? Ce rost ar avea?
Deci să nu-l ucidem pe Duhul Pădurii? Să ucidem în schimb samurai?
Nu! Eu vreau doar ca oamenii și pădurea să trăiască-n pace.
- De partea cui e până la urmă? - N-ar trebui să mergem înapoi?
Femeile sunt de-acum pe cont propriu. Am făcut tot ce se putea pentru ele.
Își pot purta singure de grijă.
Se vede iazul de care a pomenit Kohroku. Creatura trebuie să fie prin preajmă.
A sosit clipa, băieți, așa că fiți cu ochi-n patru.
La ce e bună femeia, stăpâne?
Când ai de gând să ucizi un zeu lasă pe altcineva să-și mânjească mâinile.
Moro, ce s-a întâmplat? San! Sunt eu!
San!
Ashitaka!
Okkoto. S-a preschimbat în demon.
Șterge-o, băiete!
Luptați-vă cu mine și Duhul Pădurii nu va apărea în veci.
Lord Okkoto, stăpânește-ți mânia!
Atotputernice, dă-mi mie fata! Te implor! Dă-i drumul!
San! Unde ești? Mă auzi? Sunt eu, Ashitaka!
San!
Opriți-l! Va strica totul!
San!
Ashitaka!
- San! - Ashitaka!
Și eu care-mi păstram forțele...
ca să-i rup capul blestematei ăleia. Dar trebuie s-o salvez pe San.
Strângeți rândurile! Folosiți grenade!
Să nu cumva să-l atingeți. Nu mai e zeu.
Nici măcar nu poți vorbi, așa-i?
Bună treabă! Acum retrageți-vă și luați răniții cu voi. Hai!
Ce mai spectacol...
El e.
Dă-mi fiica înapoi, demonule.
Ashitaka, o poți salva pe cea pe care o iubești?
Duhul Pădurii.
Eboshi! Nu trage!
Cum?
Eboshi! Dușmanul tău nu e Duhul Pădurii.
- Dar ar fi trebuit să-l ucidă. - E zeu. Un singur glonț nu ajunge.
San!
Rezistă!
Nu pricep. Duhul Pădurii le-a luat viața.
Ce?
- Repede! Începe să se preschimbe! - Priviți bine...
Am să vă arăt cum se ucide un zeu...
un zeu al vieții și al morții.
Tot ce trebuie e să nu te temi de el.
Nu! Oprește-te!
Eboshi!
Monstrule!
A reușit! Repede! Aduceți capul!
Hai, Jigo! Adu odată cutia aia a ta!
Hamalii sunt toți morți! Grăbiți-vă! Grăbiți-vă!
Să nu cumva să atingi trupul Duhului. Te va lăsa fără viață!
Prinde! Un cap, așa cum ne-a fost înțelegerea!
Ai grijă!
Stăpână!
Ți-am spus eu. Capul unui lup poate încă să muște.
Gata! Să plecăm naibii de-aici!
- Mai repede! - Stăpâne, vine!
- Fugiți! - Fugiți!
- Gonza, să mergem! - Dar nu știu să înot.
Atunci mergi pe fundul apei.
Dă-te de lângă ea. Îi tai beregata!
Ați fost deja răzbunați. A avut grijă mama ta de asta. Privește!
- Lady Eboshi. - Ajută-mă.
Nu-ți irosi mila cu mine.
I-am dat cuvântul lui Toki că te voi aduce înapoi în Cetatea de Fier.
Își caută capul. Nu putem rămâne aici.
San, trebuie să ne ajuți.
Nu! Ești de partea ei! Întotdeauna ai fost!
Ia blestemata asta de femeie și pleacă!
- San! - Niciodată! Vă urăsc pe toți... oamenii!
Ai dreptate San. Sunt om. La fel ești și tu.
Încetează! Eu sunt lup, auzi?
- San? - Nu te-apropia!
Îmi pare rău. Am încercat să opresc asta.
S-a sfârșit. Totul s-a sfârșit. Pădurea a pierit.
Nu s-a sfârșit nimic. Noi doi suntem încă în viață. Mă ajuți, San?
Hei, stați așa! Înapoi! Ajutați-ne!
Cum dau de greu își iau tălpășița!
Hei! Ce tot faceți? Pe-aici!
Capul se mișcă!
Îl cheamă la noi!
- Gata, Toki. N-ar mai trebui să se blocheze. - Mulțumesc.
- E prea multă liniște. - Asano așteaptă răsăritul.
Oare tânărul acela o fi găsit-o pe stăpâna noastră?
Fii fără grijă. Sigur a găsit-o.
O să apară din clipă-n clipă de după dealul ăla.
Mare leneș. Nu mă-ntreba de ce-l iubesc. Hei, Kohroku!
Lasă-l să doarmă puțin.
Ce e?
- Ce se întâmplă? - N-am idee dar nu-mi place deloc.
E Cel Ce Umblă Noaptea!
Nu vă părăsiți posturile!
- Toki, vine drept spre noi. Ce ne facem? - Fugim!
Nu! I-am promis stăpânei Eboshi că vom apăra Cetatea de Fier.
Acolo jos! Vedeți? S-a întors!
Toată lumea, fugiți din cale. I-au tăiat capul Duhului Pădurii și acum îl caută.
Dacă vă atinge păcura asta veți muri.
Fugiți pe lac! Apa o să-l încetinească!
Stăpâna voastră și bărbații vin din cealaltă parte.
O să-ncerc să-i găsesc capul înainte să ne găsim toți sfârșitul. Grăbiți-vă!
E prea târziu!
- Ce ne facem acum? - O să ne ucidă!
- N-o să scăpăm! - Ajunge!
Toată lumea la lac. Nu vă pierdeți cu firea.
- Hai. Repede. Să mergem odată. - Nu uitați bolnavii și răniții.
Nu pe-acolo! Stai!
S-a isprăvit!
N-avem ce face. Dacă arde fierăria e sfârșitul Cetății de Fier.
Suntem încă în viață, Kohroku. Vom răzbi noi cumva. Să mergem.
Uite-i!
Plecați!
Stați pe loc!
Oh, sunteți teferi amândoi! Ce mă bucur!
Îi dau îndărăt capul. Puneți jos cutia și îndepărtați-vă.
Să-i dai capul acum? Nu fi prostuț!
Acum când trebuie să răsară soarele?
E doar un umflat... Un zeu al morții fără minte...
Dar la răsărit va dispărea ca un vis urât.
Stăpâne, vine! Trebuie să fugim de-aici!
Vezi tu, toată lumea vrea totul. Așa e lumea în care trăim.
- Dar eu s-ar putea să am parte de asta. - Nu mă face să te ucid.
De parcă ar fi așa ușor!
Ar trebui să-ți vezi de-ale tale!
Plecați!
- Ashitaka! - L-am prins. Aoleu!
Totu-i bine!
E de rău.
Stăpâne, n-avem scăpare!
- Hai odată, soare! Răsari! - Deschide cutia!
Nu vezi? E prea târziu!
De ce-ți pierzi vremea cu el?
Mâini de om trebuie să-l dea înapoi!
Să nu zici că nu ți-am zis.
Duhule al Pădurii!
Îți dăm înapoi capul!
Ia-l și mergi în pace!
Vine încoace!
- Cred că s-a sfârșit. - Priviți, sunt bărbații!
Hei! Hei!
- Hei! Hei! - Nu pot să cred că am scăpat și ne-am întors.
- Stăpână! Ești aici! - Aveți grijă. Stăpâna e rănită.
Se... Se... Se prăbușește peste cetate!
Țineți-vă bine!
Nu știam că Duhul Pădurii poate face florile să crească.
San. San, uite.
Chiar dacă totul va fi acoperit de copaci nu va mai fi pădurea lui.
Marele Duh al Pădurii e mort acum.
Niciodată. El e însuși viața. Nu e mort, San.
E aici... chiar acum și încearcă să ne spună ceva...
că a venit vremea ca și noi doi să trăim.
Ashitaka, însemni atât de mult pentru mine dar nu pot să-i iert pe oameni pentru ce au făcut.
Înțeleg. Vei trăi în pădure iar eu îi voi ajuta să reconstruiască cetatea.
Voi fi tot timpul aproape.
Eu și Yakul te vom putea vedea când vom vrea, da?
Nemaipomenit. Lupii și fata lor ne-a salvat pe toți.
Ashitaka. Îl poate găsi cineva? Vreau să-i mulțumesc.
O vom lua de la capăt. Și vom construi o cetate și mai minunată.
Mă dau bătut. Nu te poți lupta cu morile de vânt.
Traducerea și adaptarea NoOne
Sync: Jondak Princess.Mononoke.1997.1080p.BluRay.X264-AMIABLE