RASHOMON
După "într-un crâng" de Ryunosuke Akutagawa
Scenariul: Akira Kurosawa și Shinobu Hashimoto
Un film de Kazuo Miyagawa
În rolurile principale:
Toshiro Mifune
Machiko Kyo
Takashi Shimura
Masayuki Mori
Minoru Chiaki
Regia: Akira Kurosawa
Nu înțeleg... Pur și simplu nu înțeleg.
Nu înțeleg nimic.
Pur și simplu nu înțeleg.
Ce s-a întâmplat?
Ce nu înțelegi?
N-am mai auzit o poveste atât de ciudată.
De ce nu-mi spui despre ce e vorba?
Avem un preot înțelept prin părțile noastre.
Nu, nici măcar cel mai renumit înțelept din Templul Kiyomizu
n-a auzit vreodată o poveste atât de stranie.
Prin urmare știi și tu câte ceva despre povestea asta ciudată?
Acest om și cu mine tocmai am văzut-o și am auzit-o cu ochii și cu urechile noastre.
- Unde? - În grădina judecătoriei.
Judecătoriei?
Un bărbat a fost asasinat.
Unul singur? Și ce-i cu asta?
Acolo sus vei găsi cel puțin cinci-șase cadavre neidentificate.
Așa e.
Război, cutremure, furtună,
incendii, foamete, molimă...
De ani de zile nimic altceva decât nenorocire.
Și hoții ne atacă noapte de noapte.
Atâția oameni am văzut omorâți ca niște insecte,
dar tot n-am auzit vreodată o istorie atât de cumplită ca asta.
Da. Cumplită.
De data asta, s-ar putea să-mi pierd credința în sufletul omenesc.
E mai rău decât molima, hoția,
foametea, incendiul sau războiul.
Uite ce e, părinte.
Gata cu predica.
Părea interesant ce spuneți, cât timp mă făcea să uit de ploaie.
Dar dacă e vorba de o predică, prefer să ascult ploaia.
Lasă-mă să-ți spun. Poate vei înțelege tu ce s-a întâmplat.
Nu-i înțeleg pe niciunul din cei trei.
- Care cei trei? - Păi...
O să-ți povestesc despre ei.
Liniștește-te și ia-o pe îndelete.
Ploaia nu se va opri curând.
RASHOMON
S-a întâmplat cu trei zile în urmă.
Am urcat la munte să aduc lemne.
Am alergat cât am putut de repede la poliție.
Apoi, trei zile mai târziu - astăzi - am fost chemat să depun mărturie.
Da. Așa a fost.
Eu am găsit corpul.
Ce? Dacă am văzut o sabie sau altceva?
Nu, n-am văzut absolut nimic.
Doar o pălărie de femeie agățată de o creangă,
și o bonetă de samurai călcată în picioare.
Mai era o bucată de frânghie lângă cadavru,
și puțin mai încolo, aruncată în frunze, o cutiuță strălucitoare pentru amulete, cu căptușeală roșie.
Da.
E tot ce am găsit, da.
Da.
M-am întâlnit cu bărbatul acesta înainte de a fi omorât.
Cu trei zile în urmă, într-o după-amiază.
Pe drumul de la Sekiyama la Yamashina.
Femeia avea un văl, așa că n-am putut să-i văd chipul.
Bărbatul era înarmat cu o sabie, dar avea și arc cu săgeți.
Nu mi-ar fi trecut prin cap că va avea o soartă așa de crudă.
Viața omului e cu adevărat la fel de fragilă și de trecătoare ca roua de dimineață.
Ce păcat că a lui s-a sfârșit astfel.
Păcat.
Omul pe care am pus mâna e Tajomaru.
Da, banditul de care vorbește toată lumea.
Data trecută, când era cât pe ce să-l prind, arăta la fel
și avea aceeași sabie.
Era acum două zile, pe la apus, pe malul râului Katsura...
Ce-ai pățit?
Erau 17 săgeți cu pană de vultur,
un arc din piele și un cal.
Toate aparținând bărbatului ucis, da.
Ce ironie: Tajomaru trântit la pământ de calul furat...
cred că e răzbunarea sorții.
Am căzut de pe cal? Idiotule!
În ziua aceea...
Călăream acel cal, și deodată m-am simțit foarte însetat.
Așa că, undeva pe lângă Osaka, am băut dintr-un pârâu.
Trebuie că era un șarpe veninos în susul râului.
La scurt timp după aceea m-a apucat o durere cumplită de stomac.
Când am ajuns pe malul râului nu mai puteam de durere.
Am descălecat și m-am lăsat la pământ.
Am căzut?
Cu adevărat, un prost nu poate gândi decât prostii.
Știam că mai devreme ori mai târziu veți pune mâna pe mine,
așa că nu vă voi ascunde nimic.
Tajomaru l-a ucis pe bărbatul acela.
I-am întâlnit pe cei doi acum trei zile. Era o după-amiază înăbușitoare.
Deodată, o adiere răcoritoare a răscolit frunzele.
Dacă nu era adierea aceea, nu l-aș fi omorât.
Am aruncat doar o privire apoi a dispărut.
Poate de aceea...
am crezut că e o zeiță.
În clipa aceea am hotărât s-o răpesc, chiar de-ar fi să-i ucid bărbatul.
Dar dacă aș putea s-o am fără să-l ucid, cu atât mai bine.
Prin urmare, intenția mea era să o răpesc fără să-l omor.
Dar nu s-a putut, pe acel drum spre Yamashina.
Ce vrei?
Ce e?
Nu te teme.
O vezi? Nu-i așa că e frumoasă?
Uită-te cu atenție.
Sunt niște ruine pe acolo.
Am săpat într-o movilă și am dat peste o mulțime de săbii și de oglinzi.
Le-am îngropat într-un crâng la poalele muntelui, să nu le găsească nimeni.
Dacă te interesează, ți le vând ieftin.
Acolo e.
Ia-o înainte.
Am ajuns. Dincolo de pinii ăia.
Soțului tău i s-a făcut rău.
S-a făcut palidă la față. M-a privit cu ochi de gheață,
cu o privire intensă, ca a unui copil.
în clipa aia l-am invidiat pe bărbatul ei și am început să-l urăsc.
Voiam să vadă ce jalnic arăta legat de copacul ăla.
Gânduri venite pe neașteptate îmi umpleau acum capul.
Nu mai întâlnisem niciodată o femeie atât de aprigă.
Și așa am reușit să o am fără să-i omor soțul.
Încă nu aveam nici o intenție să-l ucid.
Dar pe urmă...
Așteaptă!
Stai!
Ori tu, ori soțul meu.
Unul din voi trebuie să moară.
Decât să-mi fie cunoscută rușinea de doi bărbați, mai bine moartea.
Îl voi urma pe cel care rămâne în viață.
A trebuit să-l omor, dar am vrut s-o fac în mod onorabil.
A luptat foarte bine. Am încrucișat săbiile de 23 de ori.
Îmi amintesc asta pentru că încă sunt impresionat.
Nimeni nu a reușit să încrucișeze sabia cu mine mai mult de 20 de ori.
Ce? Femeia?
Habar n-am.
După ce l-am omorât, m-am întors la ea. Plecase.
Probabil că a speriat-o lupta și a fugit.
Am fugit pe drumul spre munte.
N-am găsit decât calul păscând liniștit.
M-a atras firea ei aprigă,
dar, până la urmă, nu era diferită de celelalte femei.
Nici măcar n-am mai căutat-o.
Ce? Sabia lui?
Am dat-o într-un sat pe băutură.
Cum? Pumnalul ei?
Era încrustat cu perle. Părea foarte valoros.
Am uitat complet de el. Ce prostie din partea mea.
Cea mai mare greșeală din viața mea!
Chiar și printre tâlhari, Tajomaru are faima de afemeiat.
Toamna trecută, o femeie a venit la templu și a fost găsită moartă în munți
împreună cu servitoarea ei. Tot mâna lui trebuie să fi fost.
Cine știe ce s-a întâmplat în realitate cu femeia care și-a părăsit calul?
Păi, femeia aceea a venit și ea la judecată.
Se ascundea în templu când a găsit-o poliția.
Minciuni.
Nu sunt altceva decât minciuni. Și povestea lui Tajomaru și a femeii.
Minciuna e omenească.
Cea mai mare parte a timpului ne mințim pe noi înșine.
Așa o fi.
Dar oamenii mint pentru că sunt slabi, chiar și când se mint pe ei înșiși.
Iar începi cu predica.
Nu-mi pasă dacă e minciună cât timp e distractivă.
Femeia ce a povestit?
Păi, e complet altceva decât povestea lui Tajomaru.
Atât de diferită, încât nici măcar violența de care vorbea Tajomaru nu i se citea pe chip.
Era atât de liniștită, aproape miloasă.
Bărbatul în kimono albastru,
după ce m-a forțat să-i cedez,
a strigat cu mândrie că el e banditul Tajomaru,
și a râs batjocoritor spre soțul meu, care era legat.
Ce îngrozitor trebuie să fi fost pentru soțul meu...
Cu cât se zbătea mai mult,
cu atât lațul se strângea mai tare.
Am alergat spre el. Sau cel puțin am încercat.
Chiar și acum, când îmi aduc aminte de privirea lui,
simt că-mi îngheață sângele în vene.
Nu am văzut în ei mânie,
nici suferință,
ci o lumină rece, o privire disprețuitoare.
Nu.
Nu te uita așa la mine.
Ești prea aspru.
Bate-mă,
omoară-mă, dar nu mă privi așa. Te implor, încetează!
Omoară-mă!
Omoară-mă imediat!
Încetează.
Te rog.
Nu te purta așa.
După aceea probabil am leșinat.
Când m-am întors și l-am căutat...
Închipuiți-vă ce șoc am avut.
Am văzut pumnalul înfipt în piept.
Am fost șocată
și nu-mi mai amintesc cum am ieșit din pădure.
Dar cînd mi-am revenit,
eram pe malul heleșteului,
la poalele muntelui.
M-am aruncat în apă.
Am încercat în fel și chip.
Dar n-am reușit să-mi pun capăt vieții.
Ce-ar putea să facă o femeie sărmană și neajutorată ca mine?
Acum vă înțeleg. Cu cât aflu mai multe, cu atât devin mai confuz.
Dar știu că femeile se folosesc de lacrimi ca să înșele pe toată lumea.
Ajung și ele să-și creadă minciunile.
Așa că să nu puneți prea mare bază pe istoria muierii.
Când o să auzi mărturia mortului -
E mort. Cum ar putea să depună mărturie?
A vorbit printr-un medium.
Minciuni. Nici el n-a spus adevărul.
Dar morții nu mint.
De ce adică?
Refuz să cred că omul poate fi atât de păcătos.
Treaba ta.
Dar crezi că e cineva cu adevărat bun?
Poate că binele e doar o amăgire.
Ce gând înfricoșător -
Omul nu vrea decât să uite răul
și crede într-un bine fabricat de el.
Așa îi vine mai ușor. - E ridicol.
Las-o baltă.
Să auzim istorisirea mortului.
Acum mă aflu în întuneric.
Pătimesc în beznă.
Blestemat de cei ce m-au trimis în acest iad întunecos.
După ce banditul mi-a batjocorit soția, a încercat s-o consoleze.
Sta așezată pe frunze, privindu-și genunchii.
Banditul încerca s-o amăgească.
Acum, că virtutea îi era întinată,
nu mai putea să rămână cu soțul ei.
De ce nu și-ar părăsi soțul și nu l-ar lua pe el de bărbat în schimb?
A spus că tot ce a făcut a fost din dragoste pentru ea.
Când a auzit asta, soția mea și-a ridicat capul ca într-o transă.
Niciodată n-am văzut-o mai frumoasă.
Și ce credeți că i-a răspuns frumoasa-mi soție
în fața soțului ei neputincios?
Oriunde.
Du-mă oriunde vrei.
Asta a spus.
Dar acesta nu a fost singurul ei păcat
altminteri n-aș suferi atât în întuneric.
Omoară-l te rog.
Cât timp e în viață nu pot merge cu tine.
Omoară-l!
Acele cuvinte erau ca o suflare de vânt
care amenința să mă arunce în abisurile întunericului.
A mai glăsuit cineva asemenea cuvinte scârbavnice?
Chiar și banditul s-a schimbat la față auzindu-le.
Te implor să-l omori.
Ce vrei să fac cu ea?
Să o ucid sau să o cruț? Trebuie doar să dai din cap.
Pentru aceste cuvinte eram gata să-i iert fărădelegea.
O omor sau o las să plece?
Nu-mi dau seama câte ore au trecut.
A scăpat. Acum trebuie să-mi văd de drum.
Era liniște deplină.
Auzeam pe cineva plângând.
Plânge cineva.
Cine oare?
Era liniște deplină.
Ce liniștit era totul.
Deodată a apus soarele.
Am rămas cufundat într-o liniște adâncă.
Am zăcut acolo în tăcere.
Apoi cineva s-a apropiat tăcut de mine.
Acel cineva mi-a tras încetișor pumnalul din inimă.
Nu e adevărat!
N-a fost nici un pumnal. A fost omorât de sabie.
Acum chiar că devine interesant.
Se pare că ai văzut toată tărășenia.
Și atunci de ce n-ai spus nimic la judecată?
Nu voiam să fiu amestecat.
Aici poți să vorbești liniștit, nu-i așa?
Povestește-mi.
Istoria ta pare a fi cea mai interesantă.
Nu vreau să o aud. M-am săturat de povești de groază.
Sunt povești obișnuite în vremurile noastre.
Am auzit chiar că demonul care sălășluiește aici în Rashomon
se hrănește cu cruzimea oamenilor.
Haide. Ce știi despre toate astea?
Am dat peste pălăria femeii în munți.
Ai spus deja asta.
Vreo 20 de metri mai încolo am auzit o femeie plângând.
Din spatele unui tufiș am văzut un om legat strâns,
o femeie plângând și pe Tajomaru.
Deci ai mințit când ai spus că ai găsit cadavrul.
N-am vrut să fiu amestecat.
Bine, bine.
Spune. Ce făcea Tajomaru?
Era în genunchi, cerând iertare femeii.
Până acum, de câte ori am vrut să fac ceva rău, am făcut-o.
Astfel am suferit mai puțin.
Dar acum e altceva.
Te-am avut deja, dar nu m-am săturat. E foarte greu.
Te implor să-mi fii soție.
Faimosul bandit Tajomaru te imploră în genunchi.
Dacă vrei, mă las de tâlhăreală.
Am agonisit destul ca să-ți pot oferi o viață fără griji.
Dar dacă nu vrei banii mei murdari sunt în stare să și muncesc.
Mă voi umili vânzând mărunțișuri pe stradă, ca să te întrețin.
Voi face orice dacă mă urmezi.
Ia-mă de bărbat, te rog.
Dacă spui nu, nu-mi rămâne decât să te omor.
Te rog, spune că vrei.
Nu mai plânge și răspunde-mi.
Spune că-mi vei fi soție!
Spune!
Nu se poate.
Cum aș putea eu, o muiere, să spun ceva?
Înțeleg. Vrei să spui că trebuie să hotârâm noi, bărbații.
Stai!
Nu vreau să-mi risc viața pentru o femeie ca asta.
Te-ai culcat cu doi bărbați. De ce nu-ți iei viața?
Nici o șansă.
Nu mai am nevoie de târfa asta nerușinată. Poți s-o păstrezi.
Mai degrabă aș renunța la ea, decât la calul meu.
- Așteaptă! - Nu mă urma!
Încetează cu văicăreala. N-o să-ți mai meargă.
Oprește-te. N-o mai teroriza.
Femeile sunt slabe de la natură.
Voi sunteți slabi.
Dacă ești soțul meu,
de ce nu-l omori pe acest bărbat?
Abia apoi să-mi ceri să mă omor. Așa face un bărbat adevărat.
Nici tu nu ești un bărbat adevărat.
Când am auzit că ești Tajomaru, am încetat să mai plâng.
Mă săturasem de farsa asta zilnică.
Mi-am zis: "Tajomaru poate să mă scape de asta."
"Numai de m-ar scăpa, și aș face orice pentru el."
Așa am gândit.
Dar și tu ești la fel de meschin ca și el.
Țineți minte: O femeie îl iubește doar pe bărbatul care o iubește cu ardoare.
Un bărbat trebuie să-și câștige femeia cu sabia.
Nu vreau să mor!
Deci asta e adevărata poveste.
Eu nu mint. Am văzut cu ochii mei.
Mă îndoiesc.
E adevărat. Eu nu mint.
Nimeni nu recunoaște că minte.
E îngrozitor.
Dacă nu mai putem avea încredere între noi, e iadul pe pământ.
Păi așa este. Lumea asta e un iad.
Nu, eu cred în om.
Nu vreau ca lumea să fie un iad.
Nu ajută la nimic dacă țipi.
Gîndește-te. Care dintre ei a spus adevărul?
Habar n-am.
La urma urmelor, nu poți pricepe tot ce fac oamenii.
Ce faci?
Ce te-a apucat?
- E îngrozitor! - îngrozitor?
Ar fi luat altcineva kimonoul. De ce să nu-l iau eu?
- E un lucru rău. - Rău?
Dar de părinții acestui copil ce zici?
S-au distrat și apoi au părăsit copilul. Ei sunt răul.
Nu, te înșeli.
Uită-te la amuleta de pe kimono. A fost lăsată să-l protejeze pe cel mic.
Gândește-te cât de greu trebuie să le fi fost ca să-l abandoneze.
N-am timp să-mi închipui ce simt alții.
- Egoistule... - și ce-i rău în asta?
Câinii o duc mai bine în lumea asta.
Dacă nu ești egoist, mori.
Damn it.
Toți sunt egoiști și necinstiți.
Toți găsesc scuze.
Banditul, femeia, bărbatul și tu!
Și tu cum ești? Asta-i bună!
I-ai păcălit pe judecători, dar nu și pe mine.
Ia zi, ce-ai făcut cu pumnalul?
Pumnalul valoros, încrustat cu perle,
de care vorbea Tajomaru?
Ce s-a întâmplat cu el? S-a pierdut în iarbă?
Cine l-a furat, dacă nu tu?
Se pare că am dreptate.
Un bandit îl numește pe altul bandit. Ăsta da egoism.
Mai ai ceva de zis?
Dacă n-ai, am plecat.
Ce faci? îi iei și puținul ce i-a mai rămas?
Am șase copii.
Unul în plus nu mai contează.
Mi-e rușine de ce am spus adineauri.
E normal să n-ai încredere în nimeni după o zi ca asta.
Mie ar trebui să-mi fie rușine.
Nu-mi înțeleg propriul suflet.
Nu, îți sunt recunoscător.
Mulțumită ție,
cred că pot să-mi păstrez credința în om.
Nu mai pomeni de credință.
SFÂRȘIT
Traducere de Cosimo, martie 2003.