Traducerea și adaptarea realizate de Gicu
Ascultă-mă răbdător.
Noi, care suntem ultimii oameni, dorim cu ardoare să comunicăm cu tine.
Îți vorbesc acum
dintr-o perioadă de cam două mii de milioane de ani tereștrii din viitorul tău.
Astronomii au făcut o descoperire uluitoare,
care atribuie un sfârșit rapid omenirii.
Noi te putem ajuta...
și avem nevoie de ajutorul tău.
Când scriitorii îți povestesc despre viitor,
își imaginează un progres spre un fel de utopie,
unde ființele trăiesc într-o fericire fără margini.
Nu a existat un astfel de paradis,
prin eonii care se află între era ta și a mea.
În schimb, am urmărit fluctuații uriașe de bucurie și durere,
rezultatele schimbărilor nu numai în mediul uman,
dar și în natura sa fluidă.
Existența umană a fost mai degrabă ca un torent de munte,
decât un mare fluviu, rareori deviat de cascade.
Ani de letargie, adesea de stagnare,
plini de probleme monotone și de trude a nenumărate vieți aproape identice
au fost punctate de explozii rare.
Existența a fost întotdeauna precară.
În orice etapă a carierei sale, umanitatea ar fi putut fi exterminată
printr-o ușoară modificare a mediului său chimic,
de un microb mai mult decât malign,
de o schimbare radicală a climatului,
prin efectele multiple ale propriei nebunii
sau printr-un eveniment ceresc.
Și s-a întâmplat că umanitatea a detectat un volum de gaz non-luminos.
Calculul a arătat că acest obiect și soarele
se apropiau unul de celălalt într-o tangentă și urmau să se ciocnească.
Ca urmare a acestui fapt,
soarele ar fi avut explozii și s-ar fi extins prodigios.
Viața ar fi fost destul de imposibilă pe oricare dintre planete
cu excepția, poate, a lui Neptun.
Unii dintre predecesorii noștri,
dându-și seama că ei înșiși n-ar putea trăi niciodată pe o planetă îndepărtată,
au pledat pentru o sărbătoare orgiastică a plăcerii până la sfârșit.
Însă, la început, specia noastră anterioară a excelat
într-o hotărâre aproape unanimă de a-și dedica secolele rămase
pentru producerea unei noi specii umane într-o lume nouă.
Încă zece specii s-au succedat pe câmpiile Neptunului.
Noi, a XVIII-a specie, suntem ultimii oameni.
Dacă ai putea intra în această lume a ultimilor oameni,
ai putea găsi unele lucruri familiare
și multe ar părea în mod ciudat distorsionate și perverse.
Ai întâlni creaturi recunoscute ca umane,
totuși în viziunea ta, grotești.
Unele dintre aceste ființe fantastice
le-ai găsi acoperite cu blană sau catifea de cârtiță,
dezvăluind mușchi subiacenți.
Alții au pielea maro, galbenă sau rumenie...
și totuși, alții au pielea verzuie translucidă.
S-ar putea să-i asemeni cerbului, maimuței,
ursului sau chiar elefantului.
Cu toate acestea, unele caracteristici sunt comune nouă tuturor.
Ochiul astronomic cu aspect ascendent de pe coroana craniului, te-ar șoca.
Acest organ, atunci când este extins cu lungimea de-o mână din carcasa lui osoasă,
dezvăluie cerurile în detalii la fel de mari precum telescoapele tale astronomice.
Împrăștiate pe câmpiile verzi ale planetei noastre colonizate,
ai observa multe clădiri.
Aceste clădiri ți s-ar părea ca niște munți geometrici.
În multe cazuri, întreaga structură este translucidă sau transparentă.
Așa că, noaptea, cu iluminarea interioară, apare ca un edificiu al luminii.
Izvorând dintr-o bază de douăzeci sau mai mulți de kilometri,
turnurile care caută stele, ating o înălțime unde chiar și atmosfera este străpunsă.
Unele dintre ele sunt aproape la fel de vechi ca specia noastră.
Altele nu sunt încă finalizate.
Fiecare cultură succesivă s-a exprimat
într-unul sau în mai multe dintre aceste monumente supreme.
În vârfurile lor lucrează gazdele astronomilor noștri:
Ochii esențiali prin care comunitatea noastră
privește peste oceanul nelimitat al spațiului.
Fiecare dintre noi merge acolo, la un moment dat sau altul.
Împreună, executăm actele simbolice
care au înlocuit riturile degradate ale religiilor voastre cu mult timp în urmă.
Copiii noștri sunt ființe foarte diferite față de primii copii umani.
Numărul lor în lumea noastră este mic în raport cu imensa noastră populație.
Cu toate acestea, fiecare dintre noi fiind un potențial nemuritor,
este posibil să te întrebi cum de ne permitem să avem copii.
Politica noastră este de a produce noi indivizi
cu o ordine mai superioară decât noi înșine.
Drept urmare, avem nevoie de o aprovizionare continuă cu copii.
Fătul este transportat timp de douăzeci de ani.
Copilăria durează aproximativ un secol,
când bazele trupului și ale minții se dezvoltă încet.
Când copiii noștri ating adolescența fizică, la aproape o mie de ani de la naștere,
părăsesc căile sigure ale copilăriei pentru a petrece următoarea mie de ani
într-unul din continentele polare
cunoscute sub numele de teritoriul tinerilor.
Acolo, tinerii noștri trăiesc viața
pe jumătate primitivă, pe jumătate sofisticată
care se potrivește cu natura lor.
Ei iubesc
și urăsc.
Trăim prin toate greșelile de gândire și acțiune
pe care acea omenire le-a făcut vreodată.
Și, în sfârșit, ne ridicăm pregătiți pentru o lume a maturității.
Designerii speciei noastre și-au propus să producă o nouă ordine de mentalitate
într-un sistem de creiere distincte ținute în unitate telepatică.
Diferența imensă dintre noi și toate celelalte specii umane
se află în mintea de grup.
Când acești indivizi se alătură în unitate mentală simultană,
întregul trecut al speciei apare ca o amintire personală.
Ei sunt capabili să intre în mințile trecute.
Departe de cei mulțumiți să rămână pe suprafața planetei, sunt navigatorii
care întruchipează mândria umanității prin măiestria asupra spațiului interstelar.
Navigatorii formează mental o clasă unică printre noi,
pentru că își petrec mult timp
în regiunile goale, dincolo de distanța comunicării telepatice.
Ei sunt un popor dur, simplu și modest.
Recent, o navă de explorare s-a întors dintr-o călătorie
din tracturile exterioare prin spațiu.
Jumătate din echipaj murise.
Supraviețuitorii au fost descărnați
și dezechilibrați mental.
De-a lungul călătoriei, o modificare neașteptată
având loc când a fost observată o stea vecină.
A început să se schimbe de la alb la violet și să crească în luminozitate.
Când nava s-a întors, echipajul s-a repezit să deschidă porturile
și s-au înfipt încruntați în brațele mulțimii.
Aceste sărace epave umane au dezvoltat o fobie pentru stele
care nu era nicidecum umană.
Nu îndrăznesc să iasă noaptea.
Nu pot găsi tovărășie.
Ei se agăță cu milă de plăcerile vieții individuale,
o simplă apărare împotriva realității.
Ascultă-mă răbdător.
Navigatorii au făcut o descoperire uluitoare.
Este ceva fără precedent:
O stea normală care suferă
de o accelerare fantastică a procesului său vital.
Am sperat că soarele nostru se va dovedi prea îndepărtat
pentru a fi serios influențat,
dar această speranță trebuia abandonată.
În treizeci de mii de ani,
viața va fi imposibilă oriunde pe o rază vastă a soarelui...
O rază atât de vastă
încât este destul de imposibil să ne propulsăm planeta
destul de repede pentru a scăpa.
Descoperirea acestui blestem a aprins în noi emoții nefamiliare.
În exterior, toată lumea s-a comportat cu o perfectă seninătate,
dar pe dinăuntru, fiecare minte se agita,
pe măsură ce ne confruntam cu distrugerea bruscă a lumii noastre.
Nu ne-a mai rămas nimic să facem
decât să aglomerăm cât mai mult viața ce ne-a mai rămas
și să ne întâlnim sfârșitul în cea mai nobilă manieră.
Și atunci s-a pogorât din nou asupra noastră
rara experiență a unei minți unificate a speciilor.
Timp de un an întreg, fiecare individ a intrat într-o transă
în care am rezolvat multe mistere antice.
Și în consecință,
ne-am găsit în fața a două sarcini care nu fuseseră încă luate în considerare.
În primul rând, am convenit asupra sarcinii uitate
de diseminare a semințelor unei noi umanități între stele.
Am conceput sisteme de unde electromagnetice
individuale, capabile să navigheze înainte,
spre cele mai promițătoare regiuni ale galaxiei.
Aceste unități sunt atât de viclean interrelaționate
încât se combină pentru a forma spori de viață.
Proiectăm aceste particule în cantități imense.
Dar șansa ca oricare dintre ei să supraviețuiască
pentru a găsi un mediu adecvat, este mică.
Ne este clar că lucrarea nu va fi finalizată
până când nu începe dezintegrarea comunității noastre.
A doua sarcină de care ne ocupăm se referă la trecut.
Noi avem nevoie de ajutorul tău.
Am fost în măsură mult timp să intrăm și să participăm la experiențele minților trecute
ca spectatori pasivi.
Dar recent, am descoperit puterea de a influența trecutul.
Acest lucru poate părea o imposibilitate. Un eveniment trecut este ceea ce este.
Dar, în anumite cazuri,
unele caracteristici ale unui eveniment trecut
pot depinde de un eveniment din viitorul îndepărtat.
În anumite cazuri rare,
evenimentele mentale mult separate în timp, se determină reciproc în mod direct.
Trecutul ne poate ajuta să învățăm încă o dată
acea realizare supremă a spiritului uman:
Loialitatea față de forțele vieții înrădăcinate împotriva morții.
Dar de ce căutăm să contribuim la trecut?
Vrem să ajutăm trecutul să facă tot posibilul pentru sine.
Încercăm să direcționăm atenția indivizilor trecuți spre adevăruri,
care, altfel, ar fi trecute cu vederea.
Cei dintre noi care încă mai avem grijă de viața minții,
suntem tentați să regretăm că omenirea nu a ales sinuciderea decentă
înainte de a începe degenerarea.
Dar acest lucru nu putea fi.
Misiunea la care ne-am angajat trebuia finalizată.
Acesta este ultimul sediu al umanității.
Îți vorbesc acum,
dintr-o perioadă de cam două mii de milioane de ani tereștrii din viitorul tău.
A devenit foarte dificil să te găsesc
și chiar mai dificil să îți vorbesc.
Au trecut deja câteva secole
de când soarele a început să prezinte primele simptome ale dezintegrării:
Anume o ușoară schimbare de culoare spre albastru,
urmată de o creștere certă a luminozității și căldurii.
valul radiației solare a avut
un efect dezastruos asupra organismului uman.
Suntem epava fostului sine.
Puterea normală a comunicării telepatice este acum atât de nesigură
că am fost constrânși să revenim la practica arhaică a simbolismului vocal.
Departe de căldura distructivă a soarelui,
ne forțăm planeta spre exterior de pe orbita sa
într-o spirală în continuă extindere.
Dar nu am reușit să împiedicăm climatul să devină din ce în ce mai mortal,
chiar și când s-au schimbat polii.
Toate regiunile existente au fost pustiite.
Evaporarea oceanelor a aruncat întreaga atmosferă în tumult.
Din când în când, ne mai întâlnim, puținii care predomină,
să socializăm unul de prezența celuilalt.
Putem sta doar în tăcere,
bâjbâind pentru consolare și forță.
Uneori, cuvântul rostit pâlpâie între noi,
vărsând o lumină scurtă, dar puțin călduroasă.
Dar ascultă-mă răbdător.
Acesta nu este ultimul nostru cuvânt.
Noi, ultimii oameni, a mai rămas ceva în noi din timpul trecut.
Stelele au începuturile și sfârșiturile lor.
Pentru câteva momente, undeva între acestea,
câțiva, foarte puțini, pot susține gândirea.
Sfârșitul universal își urmează cursul.
După final, vor continua evenimentele necunoscute
într-un timp mult mai lung decât cel care va fi trecut de la început.
Întreaga durată a umanității, evoluția ei și multe specii succesive,
nu constituie decât un fulger în viața cosmosului.
Privind cerurile și splendoarea violetă care încearcă să ne distrugă,
suntem plini de uimire și milă:
Așteaptă-te pentru potențialul de neconceput al acestei gazde luminoase
și ai milă pentru efortul său de auto-reținere
de a înlocui spiritul universal.
Ne găsim plini, în ciuda tuturor,
cu o dragoste triumfătoare față de soarta noastră.
Mărețe sunt stelele,
iar omenirea nu contează pentru ele.
Dar omenirea este un spirit corect,
care a conceput o stea,
iar acea stea ucide.
Traducerea și adaptarea realizate de Gicu